Вики Баум
Хотел Шанхай

Превод от немски: Боян Георгиев, 1948

chitanka.info

Хората

Въведение

Градът, който е театър за разказаните тук събития, не съществува вече; неговият лик е променен, както е бивал променян толкова често преди това. По неговите улици е имало сражения много пъти, но никога сраженията не са бивали тъй отчаяни, както през късното лято и ранната есен на 1937 година. В продължение на осемдесет и осем дена градът беше обсаден и обстрелван с гранати и бомби. Стотици хиляди умряха, а миризмата на овъглено човешко месо се носеше дълго време на гъсти облаци над града.

Една от първите бомби, които трябваше да бъдат хвърлени от въздуха, засегна хотел „Шанхай“, голямата нова сграда, издигната преди четири години, наскоро след сраженията през 1932 година. Осемнадесететажна сграда с колонади, на чийто покрив имаше една прочута градина, тя се издигаше на улица „Нанкин“, на половината път между Бундка и английския хиподрум.

Бомбата причини значителни щети. Всички прозорци бяха изпотрошени, а на фасадата една зееща дупка разкри няколко стаи, като изложи вътрешността им пред погледа на хората. Японците твърдяха, че бомбата е била пусната от китайски летци, докато китайците настояваха, че бомбата била японска. Чуждите кореспонденти клоняха към мнението, че тази бомба е била предназначена за японските военни кораби по реката Ванг-Пу, но че китайският летец, който я е пуснал, се е прицелил лошо. Отправени бяха протести и бяха обнародвани извинения, защото, макар че китайските квартали биваха разрушавани от време на време чрез бомбардировки, се смяташе, че международната колония в сърцето на града не може да бъде нападана. Хора, които бяха живели дълго на изток и бяха добре запознати с хитрите методи за водене на война в източните страни, бяха убедени, че с това бомбардиране китайците имат намерение да подскажат на японците, че не биха търпели повторение на онова, което се беше случило през 1932 година. Тогава едно отделение японски моряци, под предлог, че японците имали дял в международната колония, окупира центъра на колонията и наруши неутралитета на международните концесии, като ги превърна в база на военни операции.

От която и страна да беше хвърлена бомбата, хотел „Шанхай“ бе засегнат, много хора бяха ранени, а девет души убити, девет души от хилядите, на които беше предопределено да умрат в този първи ден на вражеските действия.

В следващите страници се разказва за пътищата, по които тези девет души бяха дошли в Шанхай, за развоя на техния живот и за часа на тяхната смърт.

Б. Г. Чанг

По-добре да бъдеш куче в мирно време, отколкото човек по време на война.

Китайска пословица

Чанг беше роден в една лодка. През нощта се яви той на този свят, водата се плискаше в дъските, майка му го откъсна от себе си с един ръждив нож. На сутринта тя беше мъртва. Той нямаше баща, лодката беше дом и жилище на много хора, на неговото семейство и на децата на това семейство. Лодката намираше пътя си с очите, които бяха нарисувани на предната й част. Една рогозка, опъната върху заоблена бамбукова рамка, беше нейният покрив. Сестра му, която беше седем години по-голяма от него, отиде в заможното село, пред което бяха хвърлили котва, и изпроси плодове за сирачето; тя изцеди от тях рядък сок, който то изсмука жадно от върха на пръстите й. Така влезе то в живота.

То лежеше обвито в парцали на дъното на лодката и между него и плакнещата се вода бяха само дъските. Гледаше как сестра му се навеждаше и облягаше цялата си тежест върху леглото и така караше лодката. Вените й бяха изпъкнали по малките ръце. Когато то плачеше, тя го вземаше и го привързваше на гърба си и след това продължаваше да работи с тежкото гребло. Назад и напред, назад и напред. Ритмичните движения го унасяха на сън. Понеже нямаше родители, които да му изберат някое хубаво име, той бе наречен просто Ах Гай. През целия си живот той беше предан на сестра си, макар че тя беше само едно момиче. Реката беше негов баща и негов учител. Той израсна висок и силен и изтласкваше настрана по-възрастните свои братовчеди или ги хвърляше във водата. Те си правеха шеги с него.

Той беше винаги гладен, всичките му мисли бяха заети най-често с храната. Понякога лодката лежеше бездейно и неподвижно в завоя на реката под едно село. Чанг мечтаеше за юфка, за хляб и горещо зеле. Той открадваше чесън от една малка градина и дъвчеше късче дърво, сякаш беше хляб. Ако имаха да откарат някакъв товар надолу по реката, тогава настъпваха добри времена. Понякога имаше домашни птици в кафез или някое младо прасе. Мъжете се смееха и ядяха, играеха на кайпу с малки продупчени монети, караха се, помиряваха се и веселието им не знаеше край. Жените и децата получаваха каквото останеше. Радостта да имаш пълен стомах рядко спохождаше Ах Гай. Въпреки това той се развиваше добре.

Реката прииждаше след летните дъждове и заливаше нивята. Тя беше сива и покрита с бяла мъгла сутрин, а с жълта — след дъждовете. Долу, между корените на дърветата по бреговете й, бистра и тъмнозелена. Чанг ровеше за риба между корените и занасяше плячката си на продавачките на риба на най-близкия пазар. Чичо му грабваше парите от ръката му. Ах Гай стоеше надвесен над гигантските казани на странстващите готвачи; неговите кръгли черни ноздри се разширяваха, когато поглъщаше хубавата миризма заедно със своята гладна слюнка.

Никой не се грижеше за него. Главата и дрехата му бяха пълни с въшки. Сестра му го събличаше и като коленичеше край реката, разстилаше дрехите му на един камък и ги удряше с тояга, за да ги изпере. Чанг сядаше на ръба на лодката на слънце, клатейки краката си, чувстваше как жегата го щипе по кожата и виждаше как светлината се отразява от реката и прави шарки по стената на лодката; те приличаха на гущери от светлина. Той беше гладен. Обличаше пак дрехите си веднага щом изсъхнеха, прибираше панталоните около кръста си и стягаше здраво връвта, която му служеше за колан. В следващия момент той пак се дръгнеше.

Щом като започна да съобразява, взе да проси в градовете, край които бяха хвърлили котва, и не мина много време, когато се научи как се краде. Една шепа кестени от някоя барака или една тиква от полето — големи, богати, славни тайни гощавки.

Сестра му забременя и никой не знаеше кой беше бащата. Хората по реката не му придиряха много, те имаха малко добродетели и си доставяха много удоволствия. Лодките сновяха нагоре и надолу по реката, нощем хвърляха котва, а на сутринта отплуваха. Раждаха се деца и винаги имаше все повече гладни стомаси, които трябваше да бъдат напълнени. Мъжът, когото Чанг наричаше чичо, наби кака му. Чанг гледаше смеейки се, защото беше забавно. Същата нощ той видя кака си да се навежда над ръба на лодката и да хвърля нещо във водата. На сутринта коремът й беше пак спаднал. Един месец по-късно тя започна да кашля, но продължаваше да работи на греблото.

По това време Чанг помагаше да се товарят и разтоварват чувалите с брашно. Той издигаше платната, управляваше кормилото, тикаше с върлината, когато засядаха в тинята, с викове и крясъци пилотираше лодката покрай другите лодки. Не знаеше на колко години е, защото никой не броеше годините му, но сега той беше най-силният мъж в лодката, един млад гигант с големи, мощни плещи. Един ден той се скара с чичо си, който го удари с кожен ремък през очите. Същата нощ Чанг скочи от лодката на брега и се скри между гробовете на склона на един хълм. Той се боеше от духовете и затова отправяше страшни заплахи. Остана там, докато лодката отплува, след като престанаха да го търсят. Понеже беше силен, духовете, изглежда, се бояха от него и не му направиха нищо лошо. Той яде сурово зеле и малки червени лукчета, които изскуба от земята. Беше примрял от глад. Когато подкараха лодката надолу по реката, той се отправи срещу течението.

Пристигна в селище, което не беше виждал никога по-рано, защото лодката винаги беше плувала само между Съкуан и Ханцин. Храм с хубав покрив се издигаше на хълма и богати хора бяха изнасяни на носилки и седалки нагоре по стръмния път. Чанг ги последва, изпълнен с любопитство, защото никога не беше ходил в храм. Той гледаше с отворени от изумление уста големия позлатен Буда в първия двор на храма. Един плешив свещеник удряше гигантски гонг, висящ на колоните. Въздухът беше изпълнен с облаци тамянов дим. Свещеници и поклонници коленичеха пред една маса, върху която бяха съдовете с благоухания и бронзовите вази, пълни със златни лотосови цветове. Едно божество с безброй крака и ръце се набиваше в очи от тъмнината на страничен олтар. В първия двор отвън храма богомолците горяха пари, направени от сребърна и златна хартия, а търговци седяха на редици и продаваха тамян и храна.

Чанг поглъщаше с очи всички тези нови и чудни гледки. Той стоеше и се усмихваше глупаво. Носачите на седалки седяха пред външната порта и ядяха юфка. Един продавач на чай стоеше зад тях и наливаше чай в бяло-сини чаши.

Устата на Чанг се напълни със слюнка. Той отиде при тях. Един от носачите му подхвърли:

— Ял ли си?

Вежливостта изискваше отговор „Ял съм“. Но Чанг не беше възпитан.

— Не, стомахът ми е празен — извика той.

Носачите прихнаха да се смеят. Един от тях поднесе своята паница, в която беше останала малко от храната, юфка и зеленчук. Тя беше студена, но въпреки това чудесна. Чанг посегна да вземе паницата, но човекът отдръпна ръката си, а другите се изсмяха още по-силно, отколкото по-рано. Един от тях, стар и беззъб човек, се превиваше от смях и се пляскаше по бедрата, развеселен от шегата. Чанг се изстъпи и стовари като големи чукове двете си пестници върху плещите на присмехулника. Човекът се сви. Чанг взе от него паницата с юфката и започна да яде. За момент носачите останаха безмълвни, след това го поздравиха за неговата сила. Той се смееше добродушно и се тъпчеше с храна. Човекът, чиято юфка беше взел, изглеждаше изненадан. Чанг Ах Гай държеше паницата пред устата си и поемаше храната бързо колкото можеше със своите пръчици за ядене.

След като се нахрани, той се почувствува добре, великолепно и пълен със смелост. Въртеше се около носачите и чакаше по-нататъшни събития. Когато късно подир обяд те тръгнаха отново да носят господарите си надолу по хълма, Чанг вървеше редом с тях, пеейки песните, които се пееха по реката. Към всяка седалка имаше по трима носачи — двама, които я носеха, и един като запасен носач. Чанг наблюдаваше с интерес как запасният носач подлагаше раменете си под дръжките и ги поемаше от другия носач, без да се прекъсва носенето. Човекът, когото освобождаваха, тръгваше към края на пътя, кашляше и плюеше, бършеше с ръка потта от лицето си и след това тръгваше пак подир седалката, докато му дойдеше време да отмени един от другите двама. „Аз бих могъл да нося, без да бъда отменян“, помисли си Чанг и каза това гласно. Носачите започнаха да му се подиграват. Един от тях, след като беше отменен, изостана назад, прегъна се о две и започна да повръща на края на пътя. На неговото болно тяло беше лепната една червена мушамичка с някакъв свещен надпис върху нея.

Чанг застана до него и видя колко болен е той.

— Колко ще ми дадеш, ако нося аз вместо тебе? — попита той.

Човекът, който сега беше още по-изтощен, след като беше изпразнил стомаха си, му махна с ръка да си върви.

Но Чанг настояваше. Накрая той зае мястото на носача, но не получи пари, ами още една порция юфка.

Той спа заедно с носачите в селото в подножието на хълма и остана известно време с тях. Сега имаше достатъчно ядене всеки ден и виждаше много хора, които идваха с лодки на поклонение в храма на хълма. Строги стари дами с техните робини, шишкави богати мъже с подут черен дроб и тежко дишане, учени с лице като от слонова кост. Веднъж дойде на посещение в храма един мандарин със сина си, за да се помоли за успех в имперския изпит, който младият човек предстоеше да положи в Пекин. Той имаше свои собствени носачи, бързоходци, конници, а сините завеси на носилките му бяха спуснати. Понеже беше добре нахранен, Чанг пееше и говореше много, дори когато се изкачваше нагоре по хълма, и така научи много работи около житието на благородниците, които носеше. След като се нахранеше вечер, той лягаше на земята и заспиваше веднага, завит с една разнищена рогозка. Непосредствено преди да заспи, той се виждаше винаги в лодката на реката, чуваше как вълните се плискат в стените й, долавяше дъха на влажен въздух, който миришеше на тръстика и кокудиче[1] и на много риба, вслушваше се в сподавеното кашляне на сестра си, но той не знаеше, че това е носталгия.

Чак след известно време той започна да става неспокоен, макар че преуспяваше и стомахът му беше задоволен както никога по-рано. Така един ден той остави хълма и храма и замина този път надолу по течението на реката.

Не знаеше какво го тласка нататък, защото никой не беше го бил. Носачите бяха остроумни хора, той беше научил от тях някои забавни историйки, а се беше научил и на малко вежливост благодарение на отношенията си с големците.

Известно време той помагаше да бъде изтеглена една лодка срещу течението и въжето жулеше раменете му, докато кожата му свикна с това и се втвърди на тези места. Този път той получи пари — една сребърна монета и седемнадесет медни. Купи си сламени сандали и износено синьо палто, защото неговото се беше скъсало и работеше гол до кръста.

Стана студено и той се подслони в една селска хижа, в която имаше само жени и деца. Всички мъже бяха измрели, след като лицата им бяха почернели от някаква болест. „Аз мога да върша работата на петима мъже“, хвалеше се Чанг, а жените наблюдаваха с уважение и удоволствие неговото гигантско телосложение. За него нямаше много работа, но разбойници често слизаха от хълмовете в селото и ограбваха селяните. Чанг повали трима от тях и единият повече не стана. От тогава оставиха къщата на мира. Имаше малко храна за ядене, макар че жените не запазваха почти нищо за себе си и се стараеха да задоволят своя покровител. Копринените буби ядяха в рамките листа от нискостеблен дъб и шумът от това приличаше на непрестанния ромон на дъжда. Чанг спеше с всички жени, които не бяха много стари, и остави след себе си свое потомство, когато напролет се впусна на път.

Веднъж той видя да се плъзга край него лодката, на която се беше родил, и извика на кака си, която стоеше на греблото. Но тя гледаше напреде си като заспала, както си имаше обичай, и Чанг легна отново в тревата на брега, защото нямаше желание да се вижда с вуйчо си.

Рано през лятото на същата тази година драконът се раздвижи и реката излезе далеч извън бреговете си и наводни селата и градовете. Върху гърба си тя влечеше към морето къщи и добитък, и трупове — голямо бедствие връхлетя Източната планинска провинция. Когато талазите се оттеглиха и хората се заловиха да възстановяват къщите си, Чанг помагаше, като пренасяше греди за къщата на един учител и помагаше на майсторите.

Ло Си, учителят, беше един от многото учени, чиито живот се пропиляваше, докато те се опитваха да вземат трите имперски изпита: първия — в областната столица, втория — в столицата на провинцията, а третия — в самата северна столица, в Пекин, в храма на Конфуций. На млади години учителят беше издържал с голямо отличие първия изпит. След това в течение на два периода от по три години той беше възпрепятстван да вземе следващия изпит, защото трябваше да носи траур — първо за дядо си, а след това за майка си. Когато след девет години отиде да вземе втория изпит, умът му беше станал неподвижен и забравяше, а вълнението караше четчицата в ръката му да трепери. Той пропадна, върна се в селото си, реши да чака, докато изтекат предписаните три години и тогава да се опита пак. Когато пропадна и този път, амбицията му се разколеба. Тогава той се установи в своето родно село и започна да дава уроци на малки момчета срещу скромно заплащане, което често се състоеше само от яйца и брашно.

Обаче учителят беше предал амбицията си на своя син, мило момче с червени бузи и приятен глас. Чанг бързо се сприятели с него и научи от него първите осем букви: небе, земя, слънце, луна, планина, вода, пръст и дърво. Старият учител му обясни един ден и значението на символа, изрязан на вратата на къщата, който Чанг беше виждал често: един кръг, разделен на две части, едната бяла, а другата черна, чиито заоблени краища прилягаха напълно един в друг. Това беше знакът Ин и Ян, мъжкият и женският елементи, небето и земята, студът и жегата, светлината и тъмнината, денят и нощта — всички неща, които са противоположни и заедно правят едно цяло: срещането на полюсите, уравновесяването на всички неща. За Чанг то значеше глад и ситост, бедност и богатство. Той никога не можеше да забрави времето, което прекара с учителя, защото от тогава се очисти от въшки.

Работейки ту това, ту онова и винаги следвайки течението на реката, докато тя стана по-разляна и по-широка, а също и по-бавна подобно на застарял човек, най-сетне той стигна морето. Там, на морето, беше големият град, за който Чанг Ах Гай беше чувал вече. Той беше научил много неща по време на своето странстване, беше оставил вече далеч зад себе си хората от реката. Той не криеше своята ученост, напротив — гордееше се с нея, показваше я при всички случаи. „Това е знакът Тиен — казваше той, — той представлява небето.“ Неговите другари гледаха със страхопочитание знака, който можеше да бъде видян в много магазини; знакът на небето, огромно и мощно, с един малък човек, който седи под него и яде от паницата си. Тази картина изразяваше пълно задоволство и сам Чанг познаваше добре това задоволство. Да, наистина: един малък човек, облегнат на голямото небе, но седящ на земята, а паницата му пълна с ориз.

Чанг никога не беше виждал толкова голям град като този. Три дни той само се въртя насам-натам и зяпа. Улиците на търговците на коприна, кухните на открито, хлебарите, плетачите на кошници, майсторите на ковчези, леярите на свещи, продавачите на тамян, а след това пазарищата, бараките с говеждо месо, свинско месо, птици; сетне пушените патици, висящи на редици на дългите си шии; чувалите с ориз от южните провинции; спокойните складове на търговците на чай, които седяха в елегантността на своите копринени роби между десетки хиляди тенекиени кутии; еленовите рога, изсушените змии и тигровите сърца, изложени от лечителите. Десетки хиляди знамена и знаменца висяха по улиците, а също и фенерчета, фирми от всякакъв род; всичко беше покрито с писани букви, канещи клиентите да влязат, възхваляващи стоките или може би само предлагащи някаква молитва за щастие и задоволство. Понеже Чанг се беше научил да разбира някои от знаците, той се смущаваше от многото други знаци, които бяха непонятни за него. Пробиваше си път всред тълпата и раменете му бяха винаги над другите. Децата тичаха подир него и викаха:

— Големи човече, големи човече, баща ти дракон ли е бил?

Следвайки съвета на един приятел, Чанг попита как може да иде до къщата, в която беше канцеларията на сдружението на носачите. Това беше една малка къща близо до пристанището и двамата старци, които седяха там, сърбайки чай, облечени в дълги черни роби, които, макар и да не бяха от коприна, бяха много елегантни, му зададоха някои въпроси.

— Известно е, че мъжете в Шантун са най-високите хора в Средното царство, но ти приличаш на седем етажна пагода в сравнение с тях — каза по-възрастният от двамата.

Чанг се поклони в знак на съгласие. Той стана член на сдружението, намериха му работа и той плащаше своя членски внос.

Хиляди кораби от всякакъв род и големина лежаха в пристанището. Макар че по време на своите странствания Чанг Ах Гай беше слушал понякога за кораби с такава големина като тези тука, той беше смятал всичко това за фантазии и празни приказки. Но ето че те лежаха тук във водата, по-големи от храма на хълма. Те можеха да реват като зверове и да издишат черен пушек като гигантски дракони. Това бяха корабите на чуждестранните дяволи и Чанг може би щеше да се страхува от тях, ако знаеше какво е страх. Той носеше на гръб въглища по дълги, тесни, люлеещи се мостчета от дъски; процесия мъже носеха въглища в стомаха на големите кораби, отиваха и се връщаха, една верига от носачи на въглища, която никога не прекъсваше, от изгрев-слънце до жълтия сумрак. Те пееха песента на комините, която звучи като стенание и помага да се регулира дишането. Но дишането на Чанг беше силно и неизтощимо. В пристанището той видя за пръв път чуждестранните дяволи, за които напоследък се говореше толкова много. Те бяха отвратителни и груби и за тях се разправяше, че варели и ядели малки деца. Чанг, който много обичаше децата, не можеше да си помисли за това, без да усети горещи тръпки в огромните си пестници. Повечето от пристанищните носачи се бояха от чужденците, но той отиваше направо при тях, мереше ръста и силата си с техния ръст и сила; беше сигурен, че е по-силен от тях.

Понеже сега имаше редовна работа, Чанг почти винаги печелеше достатъчно, за да се нахрани добре. Имаше чайни къщи за носачите и моряците в тесни улици край пристанището и нощем гъста тълпа се движеше нагоре-надолу под фенерите. От много от къщите можеше да се чуе гласът на пеещи жени; това бяха къщите, в които имаше момичета. Чанг започна да минава без тора паница юфка и пестеше пари в пояса си, за да си купи удоволствие с някоя проститутка. Когато спести достатъчно медни монети, за да ги размени срещу две малки сребърни, той отиде в една чайна къща, от която се разнасяше песен. Там седяха хора и ядяха и пиеха като във всяка кръчма, но една тясна стълба водеше нагоре и една стара жена го въведе в една малка стая.

— Колко пари има господинът? — попита тя.

Чанг Ах Гай показа своите две сребърни монети; те изглеждаха загубени и дребни в неговата огромна длан.

Жената направи гримаса и плю.

— И вие идвате тук с тези две малки, парички? — попита тя презрително.

Влезе едно момиче, но Чанг беше така развълнуван, че не видя как изглеждаше то, защото очите му бяха обърнати към неговите малки бродирани, червени копринени обувки. Когато пристъпи към девойката, тя го отблъсна назад и се изсмя.

— Махнете се! Вие воните — извика тя. — Аз нямам работа с вонящи носачи.

Старата жена се присъедини изведнъж с писклив глас и го нарече развалено яйце. Лицето на Чанг се изчерви от тази обида. Той прояви присъствие на духа и нарече момичето мършава, ленива блудница, а старата жена — дъщеря на кучка. Сетне сложи обратно в пояса си двете сребърни монети, препъна се в една дървена кофа, като разля водата по рогозките, и излезе.

Макар че се опитваше да изгони от ума си гризящото и смъдящо унижение, то сигурно беше останало скрито някъде в паметта му, защото Чанг носачът, който дотогава беше доволен и щастлив, щом имаше храна и сън, започна да се измъчва от честолюбие. Тогава се взираше с часове в празното пространство, отдавайки се на красив блян. В този блян винаги се случваше така, че той пристъпваше в къщата на певиците, носен в носилка. Слизаше от носилката, облечен във фина копринена одежда, носещ над нея една мантия от тежка черна коприна, каквато беше виждал да носят богаташите, а неговите прислужници хвърляха на земята цяла шепа едри, тежки сребърни монети. Момичетата се спускаха и се боричкаха за монетите. Чанг ги виждаше ясно, чуваше звънтенето на сребърните пари. Никога не можа да реши дали тогава би напуснал пак къщата, понеже щеше да види, че момичетата са твърде стари и грозни за човек от неговия ранг, или пък щеше да им позволи великодушно да го забавляват със своите изкуства. Нито пък се запитваше откъде щяха да дойдат парите и благосъстоянието, защото богатият си беше богат и бедният — беден, и нямаше мост, който да води от единия към другия.

По същото това време обаче имаше голямо вълнение срещу чуждестранните дяволи и мнозина от тях бяха избити, защото така беше заповядано от императрицата, стара Тигрица, която живееше в Северната столица, и тези заповеди бяха разгласени в цялата страна. Чанг се въоръжи с един стар бръснач, който купи на пазара — защото сега беше изоставил вече краденето — и с голяма банда нахлу в една къща и уби двама от мъжете и една жена. Докато останалите грабеха и накрая подпалиха къщата, той спокойно претърси дрехите на мъртвите. Зашити в подплатата на чуждестранното на вид палто на по-възрастния от двамата мъже, той намери няколко книжни бележки, напечатани с чуждестранни букви. Чанг не знаеше дали това бяха парите на чужденеца, но знаеше, че хартийките сигурно са ценни, защото иначе мъртвият дявол не би ги носил скрити в себе си. Той изряза с бръснача си лъскавите копчета от дрехата на жената, защото те също изглеждаха скъпоценни, и напусна къщата малко преди да се сгромоляса горящият покрив.

Когато редът в града бе отново възстановен, Чанг повери своята плячка на един сарафин и получи за чуждестранните хартийки четиридесет таели — достатъчно пари за един мандарин. Но сега, когато можеше да осъществи своя блян, той не беше склонен да хвърли за проститутки своите хубави пари. Вместо това отиде при един лихвар, с когото се беше запознал в една чайна, и му предложи парите срещу лихва, защото парите раждат пари, както знаят всички.

— Трябва да натрупам пари, защото е време да си взема жена и да имаме синове — обясни той на лихваря, който слушаше с вежлива усмивка.

— Така е, така е — съгласи се лихварят.

Той написа един документ, който Чанг за нещастие не можеше да прочете, и задържа парите, като обеща да му плаща като лихва по една сребърна монета всеки месец. Сам той получаваше от капитала шест сребърни монети месечно, но Чанг още не знаеше това, макар че беше твърде хитър, за да остане и в бъдеще носач.

Чуждестранни военни кораби пристигнаха в пристанището, топове затрещяха и полкове чуждестранни войници започнаха да излизат от търбусите на корабите. Те всички изглеждаха напълно еднакви и маршируваха така сковано, като че не бяха живи хора, а фигури от дърво, за да плашат народа. С тях бяха няколко големи военачалници и те поеха командата на града. Скоро войниците започнаха да копаят укрепления и вече не ставаше дума за избиването на всички чуждестранни дяволи, защото те бяха твърде много и носеха на рамо огнени тояги.

Една нощ, когато Чанг седеше в пристанището, мирно тананикайки, и гледаше нагоре към небето, гдето луната плуваше като лодка, се случи така, че той попадна в една разправия с неколцина от чуждестранните войници. Като никога той не беше в настроение за боричкане; нощта беше хубава, той се чувстваше щастлив и доволен като малкия човек в знака, който се обляга на небето, но войниците, три млади момчетии с разсеян поглед, бяха пияни, не можеха да се владеят и искаха да покажат на света колко са силни. Те бутнаха Чанг, който изгуби равновесие и падна от павирания край на кея във водата. Тя миришеше на тиня и на изтичащите се там нови градски канали и той излезе измокрен, задъхан и силно разгневен. Войниците още стояха там и се смееха, викайки към него нещо на своя варварски език.

Чанг Ах Гай избърса водата от очите си и погледна войниците. Те носеха на хълбока си малки мечове, но не бяха взели със себе си своите огнени тояги. Той си спомни за трясъка на корабните топове и тръгна, както си беше измокрен и обиден. Те извикаха нещо подир него, той чу да го следват техните шумни нозе с твърди подметки. Мръсни варвари — помисли си той, — защото така бяха описвани те в различни заповеди. Те го отминаха, а един от тях му препречи пътя. Чанг го бутна настрана. Войникът изруга, той изруга на собствения език на Чанг.

— Развратница те е родила тебе, копеле такова! — извика той високо и ясно.

Чанг никога не беше виждал майка си, а и на ум не му мина, че войникът викаше единствените китайски думи, които знаеше. Той вдигна пестница и тя се стовари върху войника със силата на голям чук. Двамата други войници го повалиха на земята. Той се отбраняваше, защото сега гневът събуди всичките му сили. Коленичи върху гърдите на войника, когото беше повалил и като натисна палците си в очните му ями, започна да удря с всички сили черепа му о каменния паваж на кея. Чанг почувства как човекът под него се отпусна и умря.

Студена пот се стичаше по лицето му, но той стана и като отхвърли настрана другите двама, избяга. Тичаше бързо и познаваше пристанището. Скри се в една малка лодка под носа на един голям кораб. На следващата сутрин пристанището бе претърсено за него. Неговите приятели от сдружението на носачите го криха няколко дни, но след това се изплашиха, най-близкият приятел го посъветва да избяга, защото чужденците бяха определили сега възнаграждение за главата му и сигурно някой щеше да го издаде.

Беше есен и над червените и жълти листа се стелеше мъгла, когато Чанг пак тръгна да странства. Лихварят беше отказал да предаде на приятеля му четиридесетте таели, а Чанг не се реши да се пъхне сам в ръцете му, като се яви лично. Тази загуба му тежеше много, но той, вместо да се отчае, се амбицира още повече, както беше станало при злополучното посещение във вертепа.

В началото на зимата Чанг се присъедини към една банда разбойници и бандити, които живееха в колиби в планината. Те бяха нещастна, изгладняла шайка и не можеха да изтръгнат много нещо от селяните в областта. На своя главатар бяха дали името Хунг Ци, Червеният, защото имаше на лявата си буза голямо петно от изгорено. Той беше слабоумен и трябваше да яде много, за да запази силата си. Сега беше слаб и изтощен и разправяше самохвални истории за смелостта и силата, които бил проявявал при минали приключения. Чанг му се подиграваше, защото той самият беше забелязвал глад само в стомаха си, но не и в мускулите на ръцете или в авантюристичната смелост на сърцето си. Понеже селяните от областта бяха се оплакали до императорския префект на областта, едно отделение войници беше изпратено срещу бандитите и селяните съжаляваха, че бяха прибавили и тази нова опасност към старата.

Червеният бе убит в едно сражение с войниците; Чанг изведе на безопасно място останалите живи разбойници и стана техен главатар. През новата пролет той потегли с тях надолу по течението към хълма и храма, които познаваше. Но те не се движеха по многолюдните павирани пътища покрай брега на реката. Ходеха по скритите пътеки по хълмовете. Чанг беше по-предприемчив, омръзнало му беше да ограбва от обеднелите селяни хляб или шепа брашно. Цялата област бедстваше, защото копринените буби бяха нападнати от някаква болест и измираха, а нямаше сметка черничевите дървета да заемат земята, която би трябвало да бъде засята със зърнени храни.

През тези години на неспирно странстване и тежка работа честолюбието в сърцето на Чанг се беше надигнало подобно на дълбока вода, чиято дълбочина не може да бъде измерена. Той не оставаше на едно място, а преминаваше към нещо друго. Може би тази необикновена и особена неудовлетвореност се дължеше на това, че той беше заченат и роден в движеща се лодка по течаща вода. Във всеки случай Чанг Ах Гай като главатар на разбойническа банда не се задоволяваше с дребни кражби; той се впущаше винаги в големи нападения.

В селото в подножието на хълма, върху който се издигаше храмът, а също и между носачите той имаше шпиони, които го уведомяваха, когато идеха необикновено богати и важни поклонници. По този начин той получи сведения за пътуването на банкера Ву Цинг, който беше пристигнал в лодка със собствени прислужници, но без собствени носачи. Чанг задържа хората си, докато банкерът тръгна обратно и носачите му го понесоха от храма надолу в мрака; тогава Чанг нападна процесията и носачите избягаха, защото и те бяха в играта. Прислужниците на банкера започнаха борба, колкото за да запазят себе си, а след това избягаха в един кораб. После от едно далечно село, започнаха да се пазарят за откупа и изпратиха храна и топли завивки за пленника, който беше с разклатено здраве. Чанг правеше всичко каквото можеше, за да третира банкера като гост, докато неговите агенти преговаряха с агентите на семейството на Ву Цинг в подножието на хълма на храма. Той се грижеше за него, разправяше му историйки и шеги, които беше научил по време на своите странствания, и трябваше само да съжалява, че банкерът, който идеше от южните провинции, едва можеше да разбира неговия северняшки говор. Играеше с него кайпу и майонг — игри, които беше научил в чайните къщи в Кяочан. Устата му се наливаше, като седеше при Ву Цинг и го гледаше да яде изпратената му храна, която Чанг добросъвестно му предаваше. Неговото грижовно семейство изпращаше и опиум. Под неговото успокоително въздействие банкерът най-сетне започна да чувства голяма симпатия към снажния млад бандит.

Работите на Ву Цинг не бяха в цветущо състояние. Здравето и енергията му бяха разклатени от опиума. Неговите лекари го бяха съветвали да остави пушенето на опиум, но това му беше причинило остри физически болки и душевно неспокойство. По тази причина беше предприел поклонническо пътуване до прочутия храм, за да се помоли за душевен мир и за сили да изостави този порок. Той беше прибягнал до лулата за опиум, когато умряха тримата му синове и скръбта му нямаше граници.

Чанг размисляше върху всичко, което му разказваше банкерът; той го обмисляше с такова напрежение, че не можеше да спи. Когато претегли окончателно всичко, той направи своето предложение. Отказа се от една част от откупа и помоли в замяна на това да бъде приет в банката на Ву Цинг, която беше далеч в южните провинции, в града Ханчоу на Западното езеро. Колкото и фантастична да изглеждаше първоначално тази молба, банкерът нямаше друг избор, освен да се съгласи с нея. Възможно е умореното сърце да се е привързало толкова силно към младия здравеняк, че да не е искал да се раздели с него. Откупът бе поделен между бандата на Чанг Ах Гай и Ву Цинг отведе със себе си Чанг. Така започна кариерата, която направи от Чанг Ах Гай, банкера Чанг, един от най-богатите и влиятелни хора на Китай.

— Той е кули, но няма маймунско лице, а има лъвско сърце — казваше Ву Цинг, когато Чанг спечели за банката своите първи десет хиляди таели.

Ву Цинг беше заможен човек, склонен към предпазливост; той беше давал малки заеми на търговци с добро състояние, за които беше сигурен, че ще ги върнат. Но където няма риск, печалбата е малка, знаеше Чанг, макар че можеше да смята само на пръсти. Той знаеше как да води играта и понеже не се страхуваше, винаги имаше успех. Той печелеше благосъстояние така, както беше спечелил своята пълна паница юфка — чрез сила, бруталност и безстрашие. Финансираше големите земевладелски семейства. Вземаше земята им, ако не можеха да платят точно на Нова година, и засяваше опиум по цялата земя, която по този начин завладяваше. Сандък опиум струваше над шест хиляди таели — повече, отколкото сандък сребро. Той подкупваше чиновници и ги правеше свои кукли. Парите на банката бяха на разположение на големи хора, магистрати и префекти, ако те имаха нужда от тях, за да оправят положението си, а в замяна на това те бяха негови приятели и правеха за него всичко, каквото можеха. Ву Цинг се върна пак при своята лула за опиум и остави на своя млад съдружник пълна свобода.

В началото Чанг, който идваше от северните провинции, се чувстваше чужденец в тази южна страна. Хората бяха различни наглед, говореха друг език. Бяха жълти, дребни и кожата им имаше маслена лъскавина. Между тях той изглеждаше като огромната фигура на червеноликия пазач в храма на Лин Инг, а те се смееха на начина, по който говореше той. Той не се сърдеше и се смееше по-високо от тях. След време разбра, че не е чужденец, а в края на краищата — син на Хан, точно като хората от Ханчоу. Банкерът Ву Цинг, неговият работодател, се зае с образованието му и скоро Чанг блестеше като току-що отсечен сребърен таел със своите нови знания и вежливи маниери. Щом започна да обогатява както себе си, така и банката, Ву Цинг му даде ново и по-добро име. Отсега нататък Чанг беше известен не вече като Ах Гай, а като Бо Гум, което значи злато.

— Аз съм достатъчно богат, за да си купя очи, уши и ум — хвалеше се Бо Гум Чанг.

Той прати да повикат бедния селски учител, в чиято къща се беше научил да чете първите осем букви. Учителят дойде с благодарност и Чанг настани него и цялото му семейство в един външен двор на своята къща, защото по това време той имаше дори своя собствена къща. Това беше старата порутена къща на едно голямо семейство, което беше изпаднало в лошо положение и беше я оставило да се разруши. По нейните външни стени още можеха да се видят следите от червена боя — знак за императорско благоволение в предишни дни. Тя беше разположена на склона на един хълм близо до езерото; имаше дворове и градини, бамбукова тръстика и борови дървета, езера и малки мостчета, изкуствено построени канари и виещи се пътеки и галерии, които свързваха различните сгради и павилиони.

Учителят беше слабо запознат с южния диалект, но парадираше с мандаринския говор на учен човек и блясъкът на неговата култура се отразяваше в Чанг точно както богатството на Чанг позлатяваше живота на нуждаещия се учител. Бо Гум Чанг го водеше със себе си винаги когато трябваше да се четат документи. Той си служеше с него така, както старите хора със слаби очи си служат с очила. Но вечер Чанг сядаше с хартия и четчица и учеше трудното изкуство да чете и да пише. За него не беше нужно да познава десетте хиляди букви, които се изискваха от един студент; след един месец той можеше да различава повечето от двеста и четиринадесетте главни букви, а след една година знаеше около шестстотин букви — достатъчно, за да чете заповедите, търговските книжа и договорите, които минаваха през ръцете му.

Още веднъж изпрати той пратеници в провинцията Шантун, за да разпита за лодката на семейство Чанг, която се движеше със стока между Съкуан и Ханцин. Учителят написа едно изтънчено писмо, в което Чанг уведомяваше своето семейство, че в неговата къща има място за всички тях и че той, Чанг банкерът, ги кани да му направят честта да ядат от неговия ориз. Понеже хората по реката не можеха да четат, Чанг даде на пратениците същото послание в по-кратки думи и около три месеца по-късно, на четиринадесетия ден на седмия месец, двама от неговите пратеници се върнаха с новината, че неговото достопочтено семейство току-що е минало през северната порта на града. Чанг заповяда да дойдат неговите носачи, облече най-разкошните си дрехи и отиде да посрещне семейството си, носено на раменете на неговите собствени кули в негови собствени паланки. Той се беше погрижил да изпрати по пратениците множество скъпи дрехи и беше им внушил да ескортират неговите сродници в града по подходящ начин. И ето че те бяха пристигнали вече, седем гърла, които трябваше да бъдат нахранени, включително децата — неговият стар чичо, слаб и прегърбен, неговият по-млад чичо с жена и синове, неговата стара баба, която беше сляпа и постоянно лежеше на дъното на лодката, изглеждаше като някакъв мръсен вързоп от стари дрехи, неговата сестра, прегърбена от работа, чвореста като корен, облечена в бродирана роба, с ветрило в ръката, кашляща и храчеща.

— Дори и императорът има сродници, които ходят със сламени сандали — каза учителят, цитирайки едно старо сказание.

Те всички останаха безмълвни от учудване, когато ги внасяха през черната, обкована с метални плочи порта в първия двор на Чанговата къща и когато вратарят се поклони пред тях и извика:

— Великото и достопочтено семейство на великия господар Чанг пристигна.

Мъжете бяха мургави като старо дърво, ръцете им бяха обезформени от работа, а жените и момичетата имаха големи крака, които никога не са бивали пристягани. Чанг обаче беше човек с твърде силен характер, затова не се срамуваше от своите сродници.

— Аз съм роден в лодка и сам съм бил кули — казваше той често пъти без срам и това звучеше почти като хвалба. — Обаче силата на моите прадеди у мене ме издигна до положението на богат човек.

Той беше дал да му направят плочици за неговите прадеди и ги окачи така че можеше да се покланя пред тях всеки ден, каквато беше практиката в големите семейства.

Понеже беше гладувал много, пред олтари имаше винаги изобилни приношения от ориз и плодове. Но в особени празнични дни той поднасяше на своите прадеди опечени цели прасета. Купи един хубав погребален ковчег за своята стара баба и поръча да го поставят в леглото й, за да радва сърцето й. Макар че беше сляпа, тя можеше да го опипва със своите чворести ръце и беше така поласкана, че се смееше като младо момиче.

Само неговият стар чичо не можа да се въздържи и каза:

— Значи ти си преминал към лапачите на ориз и си натрупал благосъстояние между джуджетата.

А той каза това, защото, ако Чанг би стърчал над мъжете в Източната припланинска провинция, тук на юг той беше исполин между джуджетата. В домакинството си имаше двама добри готвачи и стана толкова тежък и набит, колкото беше и висок, защото сега ядеше всички онези храни, за които по-рано беше само мечтал.

Колкото до Ву Цинг, стария банкер, той наричаше Чанг свой син и го възхваляваше за всичко сторено от него.

Поради неспокойния и неулегнал живот, който беше водил на младини, Чанг отдавна беше минал възрастта, на която родителите му биха го оженили, ако бяха живи. Той отдавна беше заличил от паметта си своето злополучно приключение при проститутките в Кяочан, а в къщата му имаше голям брой хубави млади момичета робини, които му бяха продадени за една шепа медни монети. Но сега той гореше от нетърпение да му се родят синове и Ву Цинг прати собствената си жена да намери подходяща невеста.

Ли лиен, лотосовият цвят, беше дъщеря на един магистрат, който имаше правото да носи на шапката си като императорско отлично коралово копче. Говореше се, че Ли лиен е на шестнадесет години и има най-добро образование. Макар че никой не беше я виждал дотогава, защото тя живееше винаги във вътрешния двор на бащината си къща, славата на нейната красота беше разнасяна по пазарища и улици от роби и робини. Като дете тя беше обречена на един братовчед от трета степен, но младият човек бил отвлечен и убит в един хан, когато бил на път за северната столица, за да положи третия си изпит. Така тя беше останала свободна за други кандидати.

Чанг Бо Гум беше си поставил за цел да се ожени в семейството на някой чиновник, спадащ към учените. Бащата на Ли лиен, един от най-големите и най-забележителните хора в провинцията, беше дълбоко затънал в дългове. Той трябваше да помогне на семейството на убития момък, когато то трябваше да екипира войници за да заловят и екзекутират убийците. Освен това той беше един от малцината, които се подчиняваха на старата и строга императорска заповед против опиума, и трябваше да изостави култивирането му в своите земи. Понеже не получаваше заплата, предполагаше се, че той, както правеха всички други чиновници, изтръгва пари от народа, като злоупотребява със своята служба. Но магистърът имаше мека ръка и не можеше да свие юмрук. Година след година неговите доходи ставаха все по-малки, защото той не можеше, без да изгуби престиж, да ограничи размера на своето домакинство, разкоша на своите погребални тържества, броя на своите прислужници, роби и кули или да намали разходите за гостоприемство и броя на подаръците. Затова беше вземал заеми от различни места. Мнозина от заемодателите може и да не са помисляли, че ще им бъдат върнати парите; те биха били доволни да имат лихвите и ползата, която произтича от обслужването на един магистрат. Чанг откупи от хората всички тези задължения и това придаде значителна сила на предложението му. Неговата жестокосърдечност при събирането на дългове беше известна и магистратът знаеше, че Нова година нямаше да мине, без да му струва загуба на достойнство и престиж, ако не беше в състояние да плати на банката; затова той прие нежеланото предложение с вежлива и неразгадаема усмивка. Когато даваше дъщеря си на някогашния кули, той се чувстваше може би така, както се чувства беден човек, който продава детето си като наложница. Но хитрият и просветен мандарин не даде външен признак на това; документите бяха съставени и сватбата стана с всичкото великолепие. Червените копринени завеси на паланкина, в който Ли лиен бе занесена в къщата на своя съпруг, бяха толкова богато бродирани със злато, че народът го улиците стоеше като прикован и надаваше възгласи на възхищение. Имаше също една дълга върволица носачи, следващи шествието, с облекло и домашни вещи, които бяха отчасти наети за това тържествено зрелище, а отчасти спадаха към приката на невестата. В течение на няколко дни преди сватбата всички подаръци бяха изложени в къщата на магистрата, а посетителите идваха и си отиваха и се учудваха на иглите за коса и на украшенията от скъпоценен нефрит, които младоженецът беше изпратил на младоженката. Но Ли лиен седеше със своите млади приятелки и плачеше, както изискваше обичаят, а независимо от това изпитваше голям страх от човека, за когото се казваше, че приличал на гигантски демон.

Когато Чанг Бо Гум коленичи с невястата си на рогозката пред прадядовския олтар и си раздели с нея вино и ориз в знак на бракосъчетанието, той беше също тъй възбуден, както беше едно време в дома на певиците, и пак не виждаше нищо друго освен малките нозе в бродирани обувки. Ли лиен също бе свела очите си и от нея се разнасяше зашеметяващ дъх на парфюм; а малко по-късно Чанг видя и ръцете й — пръсти, изваяни от слонова кост. Гърдите му се разпънаха от силен смях. Той я направи своя жена през нощта, зад събраните завеси на брачното легло и неволно се смееше, като чувстваше колко малка и крехка беше тя. Кожата й беше като нежна коприна, която е била изложена на слънце, докато тялото й беше топло и гъвкаво, и младо — и негова собственост. Той можеше да почувства нейните тънки ребра под ръцете си — и се стараеше да не строши това толкова чупливо нещо. За пръв път жена вдъхваше у него чувството, което той познаваше по-рано само когато повдигнеше някое дете. Но той не знаеше, че това е нежност.

Ли лиен му служеше оттогава нататък вежливо. Той би дал много, за да разбере дали тя беше щастлива или тъжна, дали се грижеше за него или се боеше от него. Но очите й бяха винаги сведени надолу, гласът й беше нежен, а движенията й изразяваха изтънченост и вежливост, които не издаваха нищо. Сега, когато я имаше в своето легло, Чанг по цели седмици не обръщаше никакво внимание на робините в своите дворове и всяка част от тялото му сякаш и имаше своя собствена радост и задоволство. През това време той видя също за пръв път, че неговият дом е не само скъп и спретнат, но и хубав; подовете бяха полирани гладко като огледало с политура Пин гло, колоните, които поддържаха тесните галерии, бяха лакирани червено, в малките басейни имаше риба с ветрилообразни опашки и дървета, сянка и благоухания — във всички дворове.

Къщата се издигаше върху един хълм и от галерията в третия двор можеше да се гледа надолу към езерото. В далечината, на другата страна на езерото се издигаше в небето една стройна, висока, игловидна пагода, хълмовете бяха широко разположени в дрезгавината, водата беше тиха и гладка, а от павилиона в средата на езерото хора като точки с фенери в ръка се движеха вечер по Моста с деветте извивки. Диви гъски, емблема на мрака, летяха високо над тях с мекия плясък на своите крила. Музика и далечен смях се носеха откъм лодките по езерото. Чанг беше дал да издълбаят на външните порти на къщата му и да боядисат със златно и червено символа Ин и Ян и този път той означаваше за него мъж и жена. Той чувстваше в себе си живота закръглен и единен като двата знака, които се допълваха.

В третия месец след сватбата неговата сестра му съобщи, че жена му носи в утробата си дете, защото Ли лиен се доверяваше на по-старата жена като на майка. Чанг беше смукал от пръстите й своята най-ранна храна, а сега тя служеше предано на неговата млада жена. Голяма беше радостта в Чанговото домакинство и жените караха да ги носят в техните закрити със завеси носилки в Храма на червения облак, за да помолят да се роди син. В първия блясък на своята радост Чанг покани у дома си приятели, започна пируване и настана голяма бъркотия и безредие. Но той беше твърде силен, за да се опие от виното, и на следния ден отиде на работата си с бистра глава, както по-рано. Но меката светлина и мирът от първите седмици бяха отлетели и скоро той беше отново уважаван гост в чайните домове и водеше в къщата си леки момичета за една нощ или за десет нощи.

Когато наближи времето, Чанг извървя тайно и самичък петнадесетте ли до скалистия храм, който се наричаше Храм в сянката на духовете, чувствайки се неудобно, защото молитвите бяха женска работа. Той се обърна към бога на щастието Ми Лей Фо, в когото най-много вярваше, защото този бог беше дебел и се смееше. Но вместо да се моли, да изгори банкноти и да постави благовонни пръчици в блюдата пред олтара, той заплашваше бога със зли проклятия, в случай че се роди момиче и обещаваше сто златни пари и свещи в отплата за раждането на момче. Чанг беше добър търговец и не плащаше за никакви стоки, докато не му бъдат доставени. Изглежда, богът бе взел присърце тези заклинания и обещания, защото на седмия ден от осмия месец Ли лиен роди син със златна кожа, а когато той си отвори устата да заплаче, жените видяха, че новороденото бебе има един зъб, което беше чудо и обещаваше безгранична мощ в дните, които идеха. Астрологът, който изработи хороскопа за часа на неговото раждане, предсказа, че новороденият син на дома на Чанг ще бъде водач на хиляди хора, по-могъщ от военачалник. Но той откри факта, че звездите предвещаваха ранна смърт.

На сина бе дадено името Юцинг, което означава звезда, защото малкият блестящ зъб в устата му приличаше на звезда и защото в приказката човекът с бенката като звезда ставаше водач на хиляди хора. На първия му рожден ден дойдоха да му пожелаят радост всичките му роднини и приятели. Те показваха на детето всевъзможни предмети, пари и нефрит, четчица за писане и книги, една свирка и един меч. Неговото бъдеще можеше да бъде познато по предмета, който то щеше да сграбчи. Но Юцинг не взе нищо от това, което му беше поднесено; вместо това той размаха своите малки юмручета и обърна всичко. Чанг, бащата, се изсмя високо.

— Той ще стане кули, какъвто беше баща му — извика той в своята радост.

Две години след раждането на Чанговия син бе издадена нова заповед против отглеждането и употребата на опиум и тази заповед, която даваше три години срок на обикновените хора, но налагаше най-строго наказание на чиновници и мандарини, които не можеха да скъсат с този порок в границите на половин година, беше прилагана много строго от онези, които имаха власт над градове, области и провинции. Чанговият тъст използва всичката си власт и влияние, за да приложи заповедта в своята област, и даваше съвет на селяните да отглеждат повече чай, прочутия чай на Чъки-ан. Но Чанг Бо Гум, който можеше да подуши всеки извор, който е на три ли разстояние, имаше добър нюх и за парите. Ако се сееше по-малко опиум, тогава цената му щеше да се покачи: това беше неговата проста сметка. Той разтоваря със стария си съдружник, който прекарваше повечето време в сънливо доволство, и не след дълго поръча да го отнесат при къщата с огнените вагони, която беше построена малко преди това извън града. Той влезе без страх в една от малките къщи, които бяха прикачени зад главата на подобното на дракон чудовище, и в нея се отправи на път към Града при морето Шанхай.

Често пъти Чанг Бо Гум беше работил в банката си с чужденци, които искаха да вземат под наем земя, която банката притежава. Той обичаше да работи с тях, защото те не се пазаряха за цената и нямаше нужда да се губи време във вежливости, понеже бяха незапознати с добрите маниери, а освен това винаги спазваха обещанията си. Той се смееше неволно, като чуваше приятелите си да наричат чужденците дяволи, защото дяволите са хитри и лукави, а тези червенокоси хора бяха точно обратното. Те вършеха необясними неща като например: събираха новородени деца и ги хранеха, вместо да ги умъртвяват или да ги продават; отваряха училища за децата на кулите, чиито бащи не можеха да им платят нищо за това; насърчаваха всички болни в града да отиват в тяхната бяла къща, настаняваха ги в хубави, чисти легла и им даваха лекарства, а в някои случаи дори ги излекуваха — и всичко това без заплащане и без никаква видима причина. Откакто бе издадена заповедта за опиума, те вършеха друго. Опитваха се да помагат на ония, които се бояха от наказанието, а не можеха да се откажат от навика да пушат, когато страданията ставаха непоносими и страстта към Великия дим ги караше да полудяват и да се гърчат. Вземаха ги в тази своя къща, затваряха ги в нея, даваха им успокоителни лекарства и се грижеха за тях, докато бъдат излекувани от порочния навик. Чанг се смееше, когато се опитваше да обясни на своя стар съдружник глупостта на чужденците.

— Първо те внасят контрабандно мръсотията в страната. С парите, които получават от това, строят своите безсмислени училища и болници. След това отиват и лекуват хората от опиум, който са им продали. Ако никой вече не пуши опиум в Централното царство, откъде ще вземат те пари за себе си и за своите прислужници?

Ву Цинг клатеше глава и не можеше да каже нищо друго освен това:

— Те са дяволи и трябва да бъдат изгонени.

Чанг беше пратил един от своите племенници в училището на чужденците, за да научи техния език. Сега той беше взел младия човек в банката си, за да му помага като преводач в неговите сделки с чужденците. Но Чанг не му се доверяваше напълно и беше сигурен, че щеше да има по-голяма полза, ако сам той разбираше езика. Затова накара племенника си да му обясни буквите и думите на тези глупави дяволи и скоро откри, че те действително бяха варвари, както беше казвал винаги неговият достопочтен тъст. Едно тригодишно дете можеше да научи за един ден техните шепа букви, техният език беше беден и имаше само една степен на гласа и използваше само една дума, докато неговият собствен език имаше пет степени на гласа и петдесет думи. За да помогнат на бедния си език, те изкривяваха и изкълчваха своите думи, та да им придадат изискан вид, но Чанг не губеше време за това.

Във вагона, който го носеше по-бързо от буря, седяха двама чужденци, които никой не беше виждал по-рано. Чанг изпита пред тях своите лингвистични способности и те не само го разбраха, но и се зарадваха, че той може да говори с тях. Той пи с тях чай, в който плуваха жасминови цветове, а един прислужник обикаляше и доливаше кипяща вода. Чанг не беше повярвал на чиновника на гарата, когато той му каза колко късо ще е пътуването до далечния град. Затова беше взел със себе си един прислужник, който седеше треперещ в един ъгъл и държеше в скута си голям вързоп с храна за господаря си. Чанг покани чужденците да се присъединят към неговия обед и яденето се превърна в угощение за всички негови спътници. Чужденците извадиха бутилки със силно и палещо вино и ако Чанг не беше гигант в пиенето, какъвто си беше във всичко друго, то щеше да го блъсне в главата. Неговият прислужник във всеки случай се разболя само от бързината, макар че не беше пил нищо, и повръщаше в един ъгъл. Двама от другите пътници паднаха на пода и заспаха там, докато Чанг дъвчеше динени семки и умело изплюваше върху тях люспите.

Макар че в Шанхай имаше много чудеса, Чанг не губи време за да им се чуди. Той виждаше с удоволствие, че тук има сгради, толкова по-високи от другите сгради, и кораби, толкова по-големи от другите кораби, колкото самият той беше по-висок и по-голям от другите хора. Той посети търговските приятели на Ву Цинг и те на свой ред го запознаха със своите търговски приятели. Чанг забеляза, че там, където той печелеше десет хиляди таела и се смяташе за голям човек, банките тук печелеха сто хиляди. Шанхай беше отворената врата, през която опиумът се вливаше в страната. Чужденците не обръщаха никакво внимание на заповедта, а законите които имаха своето начало в северната столица не ги обвързваха. Освен това се носеше подземният ропот от недоволство в китайските квартали на Шанхай и Чанг научи за пръв път, че някои провинции са решени да съборят господството на манджурите. В една чайна млад човек, след като беше пил твърде много жълто оризово вино, стана и държа реч:

— Докога ще се влачим насам-натам с дълги плитки коса като роби или като волове, чиито господари са ги белязали? Чужденците потисници са ни наложили това като знак на подчинение, а ние се подчиняваме като овце. Плитката коса, която виси от главата на китаеца, е знак, че той е роб на манджурите. Кой управлява Централното царство? Старата тигрица ли? Дворцовите евнуси ли? Или мандарините, които изцеждат и мозъка на костите ни, за да могат те да бъдат тлъсти и лениви? Кога ще се събудиш, Китай, и ще отхвърлиш веригите си?

Чанг сложи със смущение ръка върху своята дълга, гладка плитка, с която винаги се беше гордял. Човек научава някои нови работи в този град, мислеше си с учудване. Един възрастен човек с приведени рамене, който приличаше на учен, каза с висок тон — и гласът му създаваше впечатление на здрав разум сред бръщолевенето на младия човек.

— Конфуций учи: „Всеки добър човек в служба на владетеля винаги се старае да прояви най-голяма лоялност в присъствието на своя господар и в свободните си часове обмисля как да поправи грешките, които може да е извършил господарят му“.

Младият човек скочи пак.

— Конфуций не е познавал нашите управници — извика той. — Той никога не е помислял, че ще трябва да се подчиняваме на крадци и изнудвачи, които рушат нашите оризени паници. Той е учел: противопоставяйте се на неразумни заповеди!

От възбуда гласът му секна, някой изкукурига в един ъгъл, както кукуригат неопитните петлета, а друг извика:

— Ако не носим плитки, ще ни се смеят като на безопашати кучета — и диспутът бе удавен в смях.

На следващата сутрин Чанг купи вестници — китайски и английски — и след три дни разбираше вече нещо от борса, акции и паричен пазар. Той забеляза също, че по-спретнатите мъже в града не привързваха панталоните си около глезените и че палтата се носеха без ръкави. Направи посещение в един бръснарски салон, какъвто не беше виждал никога по-рано, заплати със сребърни вместо с медни монети и няколко дни след това миришеше хубаво като блудница. Той намери в този град много неща, които го забавляваха, приятели и пиршества, ядене и пиене, певици и возене в открити коли, теглени от две понита. През тези дни видя толкова, че не беше изненадан, когато чужденците му казаха, че има коли, които се движат сами, и че някои хора са хвърчали по небето в новоизобретени рикши и пак са слезли живи на земята.

Понеже имаше толкова много работа с опиума, Чанг желаеше да знае какъв беше този земен пушек, който беше за толкова много мъже по-скъп от ядене или спане с жени. Той посети с един от своите нови приятели вертеп за опиум и долови нездравия дъх, който се стелеше със слабо благоухание над всички къщи и улици в квартала, като че ли стените бяха напоени с него, но в този вертеп той беше толкова гъст, че човек можеше почти да го пипне. Чанг седна на една пейка, положи главата си на твърдото облегало и загледа красивото момиче, което приготовляваше опиума за него. Той подръпна два пъти от лулата, даде да я напълнят пак, засмука я и пак даде да я напълнят; вкусът не беше нито добър, нито лош и той зачака магическите резултати, които трябваше да последват. Но нищо не се случи и след петата лула Чанг беше с цялото си същество също тъй трезвен, както и по-рано. Той не се възбуди, както някои, нито пък изпадна в дрямка като други. Опиумът нито го настройваше философски, нито го опиваше: той го оставяше точно такъв, какъвто си беше — един жизнерадостен гигант.

Чанг стана, тикна настрана масата и лампата за опиум, даде на момичето няколко монети и излезе със смях. Когато си отиде вкъщи, той поглади мощните си гърди и си помисли: „Аз съм по-силен от Великия пушек“.

Преди да се върне в града при Западното езеро, той сключи съюз с банките, които се канеха да монополизират търговията с опиум, и купи една торта с дванадесет бутилки уиски — онова палещо питие на чужденците, в което той намираше особено удоволствие.

Чанг беше изпитал толкова много радост при своето посещение в Шанхай, че след смъртта на съдружника му Ву Цинг той премести банката си в Шанхай и вложи много пари в недвижими имоти. Както беше предвидил, цената на опиума се покачи бързо и той натрупа много пари за своя лична сметка, а също и за своите клиенти. Той видя как градът се простира във всички посоки като младо, подрастващо животно и можа да подуши пари в още незастроената земя.

Скоро Чанг не можеше да пипне вече нищо, което не се превръща в пари. Чуждестранните акции, които беше купил, се покачиха. Той имаше пръст във всичко, което ставаше в Шанхай и неговият капитал беше в действие на няколко места едновременно. Притежаваше хотели в центъра на чуждестранния град и колиби в покрайнините, където живееха кулите; притежаваше памучни и железопътни акции; беше първият човек, който си купи моторна кола, каквато имаха чужденците. Имаше дялове в едно дружество, което даваше под наем рикши, и в най-ранните кинематографии, и в един китайски театър на улица „Едуард VII“, и в много публични домове — китайски, корейски, японски и международни.

Но по-доходно от всичко друго за Б. Г., както скоро вече го наричаха в Шанхай, бяха гражданските войни, подвизите на генерали и военачалници и враждебните действия на провинции срещу провинции. Някои от военачалниците бяха негови приятели, той пиеше с тях и даваше банкети, на които те бяха обслужвани и забавлявани от момичета. Той им продаваше с печалба оръжия и муниции, заемаше им пари срещу висока лихва, за да платят, каквото са купили, а срещу това те му залагаха данъците, които събираха от своите области. Чанг им помагаше да измислят нови данъци. Той мислеше само за най-простите неща, които се случват в живота на всекиго — раждане, женитба, смърт. С парите, които събра от таксата върху ковчезите, купи на правителството неговия първи аероплан.

Чанг беше добър приятел на своите приятели и безжалостен враг на своите врагове. Той можеше да спи четиридесет и осем часа, но и да мине без сън четиридесет и осем часа. Можеше да пие повече от всеки друг — и след това да стане и да извърши най-сложната работа. На четиридесет и петия си рожден ден се обзаложи, че през тази нощ ще спи с десет блудници — и спечели баса. Цяла свита от наложници, прислужници, обесници и паразити го придружаваха навсякъде, където отиваше. Обичаше да гледа екзекуции и прегазваше хора, кучета и прасета, когато препускаше по ужасните пътища на Китай в своята моторна кола, присъстваше на всички конни надбягвания и страстно обичаше летенето. Говореше добре английски и френски и разбираше достатъчно руски, за да разговаря с белите руски момичета от нощните клубове и със съветските пратеници. Даваше и получаваше много подаръци — големи, тежки сребърни блюда с дълги, извити надписи и с висящо на тях етикетче за цената. Когато един вестник го нападна, той го откупи и строши оризовите паници на журналистите, които бяха отговорни. Оттогава вестниците го описваха като благотворител на Китай. Негови бяха парите, силата и мощта.

Имаше само една неясна и болезнена точка в живота му на насилие и успех: неговият син Чанг Юцинг. Той беше единственият му син, защото този гигант не беше в състояние да получи друг син нито от жена си, нито от някоя от наложниците си. Докато Чанг се грижеше за многобройните си интереси в Шанхай и пътуваше из страната — ту в Китай, където революционерите бяха на власт, ту в Пекин, където на кормилото заставаха един пълководец след друг и където от време на време беше качван на престола дори някой император; докато неговият живот се разпростираше в постоянно разширяващи се кръгове, къщата му при Западното езеро оставаше почти незасегната и непроменена. Зад черната двойна порта се простираха дворовете и сградите, където живееше семейството му, където работеха прислужниците и робините, където пушеше тамян пред табелките на неговите прадеди и където Ли лиен цъфтеше и вехнеше. Но Юцинг, който бе дошъл на този свят с едно зъбче в устата, не беше такъв, какъвто желаеше баща му. Той не беше роден на реката, а в копринено легло и колкото по-голям ставаше, толкова повече заприличваше на своя дядо, мандарина. Зъбите му никнеха мъчително, страдаше от много детски болести. До Чанг постоянно стигаха новини, че синът му е болен, и той изоставяше всичките си работи и се връщаше у дома си. Мъчеше се да укроти тежката си стъпка и високия си глас, сядаше на края на леглото на своя трескав син и се опитваше да вдъхне в него собствената си сила. Но детето се взираше тържествено в него и не се усмихваше, когато виждаше баща си. То имаше тесните гърди, заоблените рамене и слоновокостното лице на всяко старо, учено семейство. Скоро след третия си рожден ден то започна да пита какво означават буквените знаци, които бяха написани на окачените по стената ленти. Макар че синът беше винаги вежлив и почтителен към баща си, неговото държание показваше, че се бои от него. Чанг имаше големи грижи около сина си, по-големи грижи, отколкото беше имал около когото и да било през живота си. Но те си оставаха на двата противоположни бряга на една широка река и не се приближаваха един към друг.

Старият учител още живееше в един от външните дворове и синът му, който също беше станал учител, живееше при него. Юцинг скоро научи от двамата първите букви, двеста и четиринадесетте букви, които баща му също беше научил навремето, както и първите неща от учението на Конфуций. Чанг се противопоставяше на това. След революцията Конфуций беше отживял; имаше по-добри учения от папагалското бръщолевене на учените. В домакинството имаше твърде много жени и нямаше мъже, с които Юцинг да се мери или да им се противопоставя. Неговата майка ставаше все по-вежлива, но у нея гореше един постоянен пламък на упорита враждебност. Тя и синът й се държаха здраво един за друг; те имаха свои тайни, техният сподавен смях замираше в момента, когато Чанг се присъединяваше към тях. Над езерото се носеха меки облаци; Юцинг дъвчеше захаросани лотосови семки, както правеха наложниците; той беше скъпоценният и единствен потомък, бисерът, покварен и разглезен. Чанг се съвещаваше със своите приятели в Шанхай и един ден взе сина си със себе си в големия град и го прати на училище при чужденците. Наистина там те направиха от него християнин, но понеже Чанг нямаше добро мнение за религиите, той не искаше да знае на какви богове се моли синът му.

Единственото нещо, което Юцинг, изглежда, беше наследил от баща си, беше упоритият дух и недоволство, които бяха водили Чанг, а неговите странствания през младините му. Но това недоволство тласна момчето в обратната посока — на страна от богатите и големи постижения, които бяха предопределени за баща му. Чанг откри твърде късно, че беше пратил сина си в неподходящо училище, където синът не научаваше нищо за подчинението и учтивостта, присъщи на едно дете. Бунтовният дух на Чанг го беше издигнал от дъното до върха; бунтовният дух на Юцинг го отведе в противоположна посока. Той го свали от горните класи, към които принадлежеше, при бедните, при милионите дребни хора, които съставяха Китай.

Юцинг вземаше участие във всеки бунт — и винаги на неправата страна, на страната, на която се противопоставяше баща му. Мислеше си за всички хора, които беше убил, когато беше на Юцинговата възраст. Самият той вече се беше укротил; не убиваше никого и в най-лошия случай присъстваше от време на време на някоя масова екзекуция. Юцинг също щеше да се успокои.

Разбира се, той се ожени за момичето, което неговите родители бяха му обрекли още в детинството му. Но непосредствено след сватбата той напусна голямата къща в Ханчоу и отведе жена си със себе си напук на всички традиции. Той стана студент в Кантон. След три години се завърна в една изпокъсана униформа като привърженик на червените. Търпението на Чанг се изчерпа. Той се развика срещу сина си, който беше толкова дълбоко затънал в глупости, а Юцинг извърши нечуваното престъпление също да вика. Чанг вдигна двата си юмрука и удари момчето. Той му заповяда да остави своите голи знания, да влезе в банката и да започне да води смислен живот. Синът му позеленя и треперещ като върбов лист, отговори, че банката е вонящо тресавище, опетнено с кръвта на бедните. Тези нетактични дръзки думи хвърлиха Чанг в бяс. Той се чувстваше способен да убие сина, когото беше създал. Пъхна ръцете в ръкавите си и ги остави така, за да предварди някакво нещастие. Юцинг, този слабак, получи кръвотечение от носа. Той се беше родил с един зъб в устата и сега стоеше пред него в своята изпокъсана униформа бледен и треперещ и смъркаше в носа си кръвта.

Всеки кули има син, който му се подчинява и го уважава — мислеше си Чанг. Но мен, най-могъщият човек в Шанхай, ме обижда синът ми.

Чанг беше изградил цяло царство за своя заместник, който сега го хвърляше в лицето му. Той каза на момчето да си върви. Боеше се, че може да го убие, ако го оставеше още пред очите му. Юцинг излезе от вратата, без да каже нито дума за раздяла. На пода имаше няколко капки кръв и Чанг стъпи върху тях с плъстената подметка на обувката си. „Той ще се върне и ще моли за прошка“, мислеше си той в пристъп на разкаяние.

Минаха обаче четири години, преди той да види сина си.

II

[1] Amarauthus (лат.). — Б.р. ↑

II
Д-р Емануел Хайн

Бащата на Емануел се наричаше Розенхайн и беше собственик на добро известната Розенхайнова книжарница до Дирекцията на полицията, която дядото на Емануел, Зигмунд Розенхайн, беше създал чрез търгуване с непотребна хартия и стари книги. Казваше се, че неговият прадядо ходел от врата на врата с чувал на рамо; от друга страна, това старо южногерманско семейство беше давало във всяко поколение един книжовник или дори равин и така беше завещало на всички свои потомци една вродена близост с интелектуалното, както и с известна тенденция към късогледство.

По настояване на жена си Емануеловият баща беше поискал разрешение да промени името си и чрез изоставяне на неговите две първи срички то изгуби своето еврейско звучене и стана германско. Емануеловата майка беше хубава и очарователна жена със светлокестенява коса и бяла кожа и много обичаше да пътува.

— Има ли някакъв смисъл да знаят, че сме франкфуртски евреи всеки път когато се записваме в някои хотелски регистър? — попита тя и мъжът й, който беше безразличен към такива въпроси, постъпи както тя желаеше.

Брат му, д-р Паул Розенхайн, често му говореше за това със злобна подигравка. Той не беше особено известен в медицината, но беше добър семеен лекар, на когото човек можеше да се довери, и доволен ерген, към когото децата бяха особено привързани. Неговите пациенти бяха в по-голямата си част християни, понеже лекарите евреи се ползуваха със славата на най-добри лекари.

Една от старите приказки в репертоара на Емануеловата майка беше историята за неговото държание при кръщението му. Според нея най-напред той загледал сериозно стария пастор Майнерс, примигвайки напрегнато, и след това внезапно и съвсем неочаквано надал висок вик, засмял се с беззъбите си венци и се опитал да отблъсне от главата си ръката на пастора — една изумителна проява на сила и ум за едно дете на едва три седмици. Емануел беше чувал този малък разказ толкова често в по-късни години, че след време започна да вярва, че може да си спомни собственото си кръщение, свещите, пастор Майнерсовото гладко избръснато лице, студения, сух дъх на катедралата.

Дядото и бабата на Емануел живееха при родителите му, докато той се роди, но един месец след кръщението му се преместиха в едно жилище с големи тавански стаи и светилен газ. Те не изтъкнаха някаква особена причина за смяната на жилището, защото в Розенхайновото семейство бяха твърде цивилизовани, за да се карат, и твърде умни, за да казват открито каквото мислят. Едва когато старият Зигмунд Розенхайн си легна в леглото за пръв път в новото жилище с две горещи бутилки, които първоначално бяха пълни с ананасова ракия и които жена му постави в студените му нозе, той каза, въздъхвайки отчасти с безразличие, отчасти с облекчение:

— Защо пък фрау таен съветник Шьонхен ще трябва да се натъква на двама стари евреи винаги когато отива на гости? — изразявайки чрез въпрос мнението си по маниера на евреите.

Фрау таен съветник Шьонхен, Емануеловата кръстница и най-близката приятелка на майка му още от ученически години, беше отговорна за християнските отклонения на Хайновото семейство.

Беше епохата на либералната буржоазна класа в Германия, десет години след победата при Седан. Навсякъде цареше благоденствие и напредък. Банките процъфтяваха и се настаняваха в разкошни сгради в стила на Палацо Пити. Хайновата къща беше в Паулсгасе, в новия квартал, който израсна вдясно от старите укрепления на Франкфурт. Тя беше построена в стар германски стил, което беше последната мода, с едно несполучливо усилие да се имитират островърхите форми на стария германски ренесанс. Макар че в стария град имаше най-фини образци от стари паянтови сгради, модерните архитекти можаха да показват само една суетна смесица от стилове. Но хората от града, залъгвани от своята сигурност и от своето богатство, се чувстваха напълно щастливи между фалшив мрамор, тапети, щамповани в имитация на стара испанска кожа и тежки мебели с резба, чието чистене от прах беше издигнато в обред.

Там Емануил израсна зад дебели тъмни завеси под грижите на една бавачка от Хесенските хълмове. В неделни дни къщата миришеше на печена гъска и салата от краставици, на кафе и пресни сметанови сладкиши и на пурите на баща му. Вечер нежен парфюм се разнасяше в неговата стая — мама, облечена, за да иде на опера или на гости. Той обичаше мама, гледаше нежната шведска кожа на дългите ръкавици и когато вратата се затвореше след нея, му искаше се да поплаче малко. Но той не плачеше, защото беше мъж — така поне казваше чичо Паул, който също се грижеше той да бъде изтъркван със студена вода и да ходи редовно на разходка.

Емануел беше обгърнат от мир и безопасност — една безопасност, толкова дълбока и сигурна, че в по-късни години му изглеждаше невероятна. Като че ли цялото човечество спеше затворено в люлка или в някаква черупка и детето Емануел беше част от тази почивка.

Зад къщата имаше градина — отначало много голяма, която ставаше все по-малка, колкото повече растеше Емануел. През есента брулеха орехите от дървото, те падаха с глух шум на тревата в своите зелени кори и имаха горчив вкус на есен. Корите оставяха тъмни петна по пръстите му и тогава мама се сърдеше. Папа само се смееше зад своя вестник всред облак дим от пурата. Когато настъпваше гроздоберът, се устройваха весели семейни експедиции до лозята в Пфалц.

Първото страдание на Емануел беше, че трябваше да носи рокличка като момиче. Но още на третия му рожден ден той бе облечен в панталони и лъскави обувки, които обичаше толкова много, че ги вземаше със себе си в леглото. Когато тръгна на училище, носеше малък моряшки костюм, както правеха всички деца от по-добрите класи в града, с възел, подаващ се под широката яка. Той се раздели със сълзи от своята бавачка и неохотно се сприятели с новата мадмоазел, която зае нейното място. Една малка сестра, Паулина, се появи на бял свят, едно безпомощно, мокрещо се същество; а добре възпитаните хора трябваше да знаят френски. С една въздишка Емануел се примири с двете неприятни неща.

Всеки петък вечер го вземаха дядо му и баба му и той предполагаше, че дядото умишлено избира петъчните вечери за посещенията на своя внук — защото в петък вечер започваше сабатът и на трапезата имаше бяла ленена покривка, кифли и две запалени свещи в стари сребърни свещници, над които дядото промълвяше някаква молитва. Освен това той носеше малко черно кепе на главата си, а на плещите си — един фин бял шал с ресни и с втъкани в него златни нишки.

Човек лесно можеше да каже във Франкфурт кога има еврейски празник, защото по улиците можеха да се срещнат много господа, които носеха лъскави цилиндри на главата си, а под мишниците си носеха артистично молитвеници. Те отиваха в храма да се молят, разправяха на Емануел. Него също го заведоха веднъж в храма, но само веднъж. Ръка за ръка с дядо си, той мина през стария град с площади и островърхи покриви и водоскоци и стигна до една малка и много стара схлупена къща. Вътре имаше много запалени светци и една странна миризма, а хората пееха като през носа си. Емануел започна да изпитва страх и заплака. По-късно чичо Паул го дразнеше с това.

Мама каза на бащата:

— Не мога да ти помогна. Това съвсем не е необходимо. Защо трябва детето да бъде тревожено от дядо си?

И макар че Хайновци бяха също покръстени, фрау Хайн все още употребяваше въпросително вместо изявително наклонение.

От посещението в храма Емануеловата вечер у баба му и дядо му беше изменена на сряда и той скоро забрави атмосферата на сабата от петъчните вечери. Чак когато беше минал петдесетата си година, д-р Хайн си спомняше все по-ясно за своя дядо, за свещите, за кифлите, за топлото чувство на безопасност, когато сложи ръката си в ръката на дядо си по време на онази единствена разходка до храма.

Той плака, когато умря дядо му, но не го заведоха на погребението: вместо това трябваше да прекара няколко дена у фрау съветник Шьонхен и строши там една чаша за кафе, която беше принадлежала на Гьоте; след това той наследи дядовата си цигулка.

Дядо му много обичаше музиката; обичаше Моцарт и Бетховен, Менделсон и Шопен, а също Росини и Майербер. От друга страна, дядото предупреждаваше с огорчена и фанатична враждебност своя племенник да се пази от един измамник и дявол, наричан Рихард Вагнер. Когато в по-късни години заведоха Емануел за пръв път на представлението на една Вагнерова опера, той слушаше отначало със страх и ужас, но възбуждащите талази от звуци го очароваха. По-късно неговата омраза се превърна в страстна и почти опияняваща любов. Но работата още не беше стигнала дотам. Емануел още ходеше в основното училище; той ставаше в студен и ранен час, беше подлаган безмилостно на студения душ, предписан от чичо Паул, потътряше се за училище, хванал за ръка своята мадмоазел, учеше четене, писане и смятане, а също и география и история, от които получи една извънредно едностранчива представа за Германия като средищна точка и пъп на света, най-голямата симетрия на земята, населена от герои и юначни кайзери и никога непобеждавана. Когато стана на десет години, той бе прехвърлен в класическата гимназия, подложен бе на обучение по латински, а по-късно, с много пот и мъка — и по гръцки. Това класическо учение изпълваше до пръсване всяка гънка на мозъка му и на третата година той пропадна на изпита. Обзе го нов порив и тогава нещата бяха по-лесни, защото беше по възраст и опит с една година пред съучениците си. Мама беше почти зарадвана от неговото пропадане, защото в класовете на класическата гимназия във Франкфурт учеха католици, протестанти и евреи, а еврейчетата бяха винаги най-добрите ученици. Колкото по-добре беше семейството на едно момче, толкова по-лош беше неговият успех в клас. Граф Молтке, един дангалак, беше почти на дъното и бяха потребни обединените усилия на всички заинтересовани, за да го измъкнат, докато той стана достатъчно възрастен, за да постъпи във войската. В очите на мама това, че и той беше пропаднал веднъж, даваше на Емануел известно право да претендира за благородство. Бащата беше отегчен и говореше за сериозността на живота.

Конфирмация, първият му часовник (подарък от фрау таен съветник Шьонхен), уроци по танц, един син костюм с дълги панталони, първите му пъпки, първите следи от мустаци, първият му пристъп на младежка любов едно тежко време на растящи мъки и потискани страхове. Изпитите бяха мъчение, което тревожеше съня на д-р Хайн на интервали до края на живота му. Едно от момчетата (името му беше Карл Блай) се побърка, когато решаваха математически задачи; то бе изведено лудо от борбата и загина в един приют. Но Емануел мина благополучно.

— Какъв ще станеш? — питаха го всички, бащата, майката, чичо Паул и фрау таен съветник Шьонхен.

По едно време изглеждаше, че музиката го е завладяла напълно. Още когато бе четвърта година ученик, той бе изтръгнал първите звуци на цигулката на дядо си. В семейството гледаха на него като на дете-чудо. „Втори Сарасате!“ — възклицаваха всички техни познати, пред които по онова време той трябваше да изсвири на цигулка някоя соната. Но Емануел изненада родителите си с решението, че обича твърде много музиката, за да направи от нея своя кариера. Така музиката трябваше да му остане близка през целия живот, едно нежно облекчение в трудни моменти. Чичо Паул му беше подарил за конфирмацията един микроскоп и това натежа на везните.

— Защо момчето да не стане лекар и да поеме по-късно моята клиентела? — попита чичо Паул.

— Защо не? — беше отговорът на Емануеловия баща.

Не ставаше въпрос той да поеме книжарницата.

— Търговията не може да издържа две семейства — казваше баща му.

Той беше започнал да се оплаква често от състоянието на своята търговия към края на столетието.

— Хората не четат вече толкова, колкото по-рано — казваше той.

Но в такъв случай какво правеха хората сега, когато имаха електрическо осветление и можеха много добре да прекарат вечерите си над някоя книга? О, те играеха на лаун-тенис например, пренесената от Англия нова игра, и отиваха извън града да карат велосипед. Хората се променяха постепенно, почти незабележимо. Емануеловата сестра играеше тенис и се влюби, макар да беше едва на шестнадесет години, устройваха се тайни срещи, мадмоазел бе уволнена, станаха някои сцени. След това дойде катастрофата на борсата и изглеждаше, че всички във Франкфурт са изгубили пари. Съвсем внезапно лицето на Емануеловия баща започна да посивява и раменете му щръкнаха. Краят на всичко това беше, че Паул реши да вземе при себе си на работа момъка. Емануел можеше да стане лекар. Емануел се съгласи. Преди всичко той трябваше да изслужи едногодишната си военна служба като доброволец в 12-и артилерийски полк във Визбаден.

Емануел запомни тази година като най-щастливата и най-веселата през целия си живот. Той обичаше службата, униформата, другарите, дисциплината. Това беше освобождение от неговия дом, който през последните две години беше станал тягостен. Мама страдаше от нефрит, бащата от тревоги; мебелите бяха твърде тежки, завесите твърде дебели, стаите — твърде тъмни. Отдих от твърде много мислене. Мозъкът на Емануел си почина, тялото му се удължи, той стана по-широк в плещите. Визбаден беше в своя апогей, кайзерът и много от неговите генерали отиваха там на курорт, хубави жени се разхождаха по еспланадите, а един нов театър, който принадлежеше на кайзера, предлагаше евтини места за офицери и доброволци. През деня Емануел служеше, вечер се унасяше в музика и опера, а нощем посещаваше понякога едно момиче с лоша репутация, но с добри маниери.

Когато по Коледа се върна в отпуск у дома си, той изненада родителите си със съобщението, че най-много би искал да стане офицер. Баща му се изсмя. Майка му стисна здраво устните си.

— Как можеш да бъдеш офицер? — попита тя. — Не знаеш ли, че старият Розенхайн беше твой дядо? За тези хора ти винаги ще бъдеш евреин.

Сега за пръв и последен път майка му му говореше за неговия произход.

— Твоят прадядо обикаляше с чувал на гръб и купуваше хартиени отпадъци — добави баща му.

Нещо се сгромоляса у Емануел. Това му развали седмицата и оттогава нататък той следеше лицето на другарите си. Приемаха ли го те като равен? Или казваха и за него, както за някои други: „Евреин, но не е лош човек въпреки това“. Досега той беше слушал такива забележки без някакво лично усещане, но сега започна да се оформя една малка, почти незабележима болезнена точка. В края на краищата той беше син на родители евреи въпреки кръщелната вода на пастор Майнерс. „Но аз не се чувствам евреин“, казваше си той.

От този период остана една снимка: слабо, стройно момче в униформа, с откровено и приятно лице, с полуплах и полуенергичен поглед в неговите ясни очи с тежки клепачи. Евреин, дегизиран като войник.

През есента, след като беше изслужил военната си служба, той започна да носи очила и се записа в Хайделбернския университет.

Променен се върна у дома си през първата ваканция. Нови мисли и нови идеи го бяха завладели с щурм — Шопенхауер, Ницше, Вагнер, Ибсен. „Илюзия за живот.“ Свободна любов. „Единственият и неговата собственост.“ Свръхчовекът. Рихард Щраус. Оскар Уайлд. Достоевски. Стриндберг. „Младежки стил“.

Всичко, което виждаше у дома си, беше като в Ибсеновите пиеси. Проядено от червеи, лъжливо, задушно. Неговата тъпа вегетативна любов към родителите му се превърна изведнъж в бунт. Цялата негова генерация беше в бунт. Всички бащи и майки бяха сити, преситени, лицемерни фарисеи. Той им каза това и бяха разменили горчиви думи. Мама плака безпомощно. Тя с ридание се домъкна до спалнята си и оттам се разнесе неприятната и укорителна миризма на хофманови капки.

Като се върна в университета, Емануел се задълбочи в учението, а свободните си часове прекарваше със своя нов приятел Макс Лилиен. Двамата правеха дълги разходки и спореха, а в това време нежният и приятен пейзаж оставаше незабелязан от тях. Лилиен беше социалист, Емануел се опита да чете Марксовия „Капитал“, но се плашеше от неговите дълги, сухи и догматични сентенции. Те оживяваха само когато Лилиен обясняваше идеите му, защото Емануел обичаше първия си истински приятел, какъвто не беше имал дотогава.

Макс Лилиен беше решителен човек със светещи очи и аскетично лице като лицето на монах в Джорджоневия „Концерт“. Той беше човек с пламенен ентусиазъм, който обръщаше бирените халби, тръскаше пепел наоколо си, обиждаше хората и настъпваше красивите обувки на дамите; една лошо сресана, комична и ъгловата персона, твърд и прозрачен като скъпоценен камък, социалист по време, когато социализмът беше почти престъпление. „Всички социалисти са простаци“, беше казал кайзерът. Емануел не разбираше нищо от политика; той имаше склонност към музиката и стоеше настрана от фактите. Някъде в света събитията се развиваха и хора се сражаваха и умираха, но това нямаше нищо общо с него. Дойде бурската война и хората вземаха страната на бурите. Лилиен се сби с един полицай, прекара три дни под арест и излезе от това приключение като мъченик в миниатюра.

Ненадейно почина бащата на Емануел. Той се чувстваше добре следобеда, но вечерта стана от трапезата, извини се и отиде да си легне. Когато мама отиде в стаята му, той беше вече мъртъв. Емануел присъства зашеметен на погребението му. Мама се облягаше хълцайки на ръката му и на ръката на чичо Паул. За Емануел беше трудно да разбере, че тази дребна стара еврейка беше мама, неговата майка, чийто любим парфюм и нежна целувка за лека нощ си спомняше от детски дни. Смъртта на баща му беше за него като удар. Той седеше смутено, докато четяха завещанието, облечен в черно между облечени в черно роднини, които неловко се покашляха.

Излезе, че няма никакви налични пари; имаше дори малко дългове. Къщата беше ипотекирана, но когато бе извадена на публична продан, цената й бе спаднала, защото сградата беше старомодна и нямаше баня и електрическо осветление. Също и картините, за които старият Хайн беше платил големи суми, струваха много малко. Имаше пейзажи с водопади, дебели, пиещи бира монаси, котка, играеща с вълнено кълбо, един солиден портрет на мама. Импресионистите се бяха разбеснели: говореше се много за „plein air“[1] и една нова художествена школа следваше вече по петите разните Мане и Моне; това бяха хора, които рисуваха объркани, грозни картини и се наричаха футуристи. Когато всичко беше разчистено и мама отиде да живее при своя зет, който беше поел търговските работи и отговорността да се грижи за нея, бяха останали толкова пари, колкото бяха необходими, за да дадат възможност на Емануел да завърши учението си, без да губи време. Сигурността, в която беше израснал, беше започнала да се рони. Двадесетият век течеше: моторни коли, неудобни и опасни превозни средства, се виждаха по улиците. Устроена бе една изложба на първите подвижни фотографии; някои твърдоглави маниаци обещаваха да създадат управляем въздушен кораб, а психолози бяха открили нещо, което наричаха подсъзнание.

За пръв път Емануел разбра какво значи да имаш парични затруднения. Той проведе един сериозен разговор с чичо Паул и след това заработи по-усилено от всякога, за да завърши. Оказа се, че има известен талант за професията, която неговото семейство беше избрала за него. Той завърши с най-високата бележка „summacum lauc’e“[2], прекара изискваното време като асистент, обикаляйки хирургическите зали на градската болница, след това се присъедини към чичо Паул в неговия кабинет.

Първият случай, с който трябваше да се справи, беше слугинята на сестра му, която трябваше да абортира. Той стоеше смутен в задушната таванска стая, където момичето се гърчеше върху един напоен с кръв дюшек, и само мисълта за Макс Лилиен го въздържа да предаде момичето на полицията. Сестра му никога не му прости това. Емануел не обичаше сестра си.

По-късно той разправи всичко това на Лилиен, и то не без гордост, защото момичето се беше поправило и си беше намерило друго място. Лилиен слушаше разсеяно.

— Би трябвало да има общински бюра, които да дават съвети по сексуални въпроси, както и общински центрове за контрол на ражданията — казваше той унесено; това звучеше като съвсем ненормално.

Той беше в редакцията на един свободомислещ вестник, а Емануел прекарваше всяка сряда вечер с него, свирейки соната. Макс Лилиен свиреше с голям ентусиазъм фалшиви ноти и фъфлеше през носа си, щом приятелят му започнеше някоя песничка.

Когато стана на тридесет и една години, Емануел се влюби в Ирена фон Щетен. Преди това той беше имал различни любовни истории: тайни срещи с една омъжена жена в стая на приличен ресторант, посещаван от модния свят, история с една млада модистка, която продължи близо две години, докато момичето се сгоди, и краткотрайни и горещи връзки с една млада актриса в Градския театър. Но това сега беше нещо различно. То го срази в един момент — гръм, мълния и унищожение.

— Този път си намери майстора, Мани — каза му чичо Паул, който беше добродушен и опитен. Колкото повече остаряваше, чичо Паул прехвърляше все по-голяма част от своята клиентела на своя млад съдружник и именно в къщата на един от неговите пациенти Емануел се срещна с Ирена. Подполковник фон Щетен се беше върнал от френско-пруската война през 1871 година с ревматизъм и през последните четиридесет и повече години не можа да се отърве от него. Визитите на лекаря бяха повече средство за минаване на времето и за поддържане добро настроение у него, отколкото истинското лекуване. Чичо Паул отдавна се беше отказал да предписва лекарства за болките в лявата страна на стария запасен воин. Емануел обаче, вдъхновяван от амбицията на млад лекар и горд със своите нови методи, му правеше всекидневни визити, прилагаше затоплени с електричество възглавнички, предписваше масажи и го постави на една диета, която полковникът спазваше със спартанска самоотверженост.

Ирена фон Щетен беше на двадесет и една години, много красива. Но не красотата й караше Емануел да тича подир нея: това бе чудната жизнерадост, която се излъчваше от нея, както и една ефирност, за която не можеше да намери думи. Той беше щастлив, когато тя влезеше — стаята помръкваше, щом тя я напуснеше. Когато в тъмния вестибюл на техния малък апартамент той й даваше наставления за лекуването на полковника, сърцето му биеше толкова силно, че той се срамуваше. Ирена се смееше кротко. В продължение на три седмици той не събра смелост да я целуне. Ирена беше всичко, каквото той изискваше от жената. Тя беше висока и стройна, безшумна и все пак жизнерадостна, не беше недостъпна, каквито бяха повечето момичета, косата й беше руса, със слаб блясък на мед, тя беше от добро семейство, но бедна, имаше безгранична способност да бъде радостна и в действителност беше във всяко отношение осъществяването на желание, каквото той не беше познавал, преди да я види. „Това момиче е от добра порода“, казваше чичо Паул с любезността на стар ерген, който навремето е бил познавач на вината и жените.

Нито небето се сгромоляса, нито земята се разтвори, нито Ирена му дръпна ушите, когато Емануел я взе в прегръдките си. Тя обви ръце около шията му и не само прие целувката, но и му я върна.

— Най-сетне — каза тя с дълбока въздишка.

От този ден нататък те се срещаха както тайно, така и открито, ходеха заедно на театър, придружавани от старата фрау таен съветник Шьонхен, правеха излети и отиваха на дълги разходки, посещаваха изложби и танцуваха. Само когато Емануел заговореше за тяхната женитба, Ирена обръщаше гръб. По този въпрос те много пъти се караха и сдобряваха.

— Това е невъзможно заради моя баща — каза Ирена. — Говорих с него, невъзможно е. Аз бих те обичала дори да беше хотентот, но баща ми не може да се помири с това, че си евреин. Нека забравим тази глупава работа за женитбата — ние сме щастливи и така. Нали?

Малко преди това Емануел беше напуснал къщата на чичо си и беше наел един малък самостоятелен апартамент. Там двамата можеха да се срещат несмущавани и си принадлежаха един на друг. Когато държеше Ирена в прегръдките си, изглеждаше съвсем непонятно, че тя го обича толкова, колкото и той нея, а сега го нарича евреин. Лицето му пламна, а след това стана студено като лед.

— Но аз не съм в действителност евреин — каза той упорито.

— Да, в действителност не си — отговори Ирена с усмивка. — Ти за себе си не си, нито пък за мен. Но за баща ми ти ще бъдеш винаги евреин. Не знаеш какъв човек е той.

Те се целунаха, но никой от тях не забеляза, че Емануел се беше отрекъл от себе си, вместо да се защити.

Ирена често говореше, че ще стане милосърдна сестра. Тя беше дейна и независима, а тази професия беше достъпна за жени. Но през една пролет, която разцъфна по-разкошно, отколкото когато и да било по-рано, тя отново забрави това. Овощните дървета по Бергщрасе бяха като снежна преспа от бели и червени цветчета с почти карминеночервени петна между тях от прасковите в лозята. Малко по-късно разцъфваха люляците — облаци от пурпурни кичури в парковете и градините на Франкфурт. Целият въздух ухаеше на люляк, а след това през юни и на рози. Целият свят беше опиянен от тежкия разкош на ранното лято. Имаше толкова много череши, че продавачите на пазара в стария град ги продаваха по един гологан пфунда, а натоварени с плодове лодки се плъзгаха една подир друга надолу по Майн.

През юли се спусна буреносен облак и затъмни цяла Европа, а старите воини като полковник фон Щетен започнаха да душат въздуха и да предричат война. По-младите не вярваха на това. Войни имаше в Африка и Манджурия, но не и тук.

На втори август бе обявена война.

Възторг, ликуване, речи, знамена, цветя, пияни хора в окопите. „Не зная никакви партии, аз познавам само германци“, казваше кайзерът. Първите войскови части бяха свикани и изпратени в Белгия. „След три седмици ще бъдем в Париж, след шест седмици войната ще свърши“. Германия се огледа наоколо за приятели. Англичаните, кръвни родственици и братовчеди! Италианците, съюзници по клетва и договор? Може би японците, тази войнствена раса на Изтока, която германците уважаваха и бяха снабдявали с оръжие и военни инструкции?

Неочаквано германците се оказаха сами; те не можаха да си обяснят защо става така, не разбираха от политика, доверяваха се на своите водачи и на своите вестници. Младежките полкове маршируваха, пеейки пред смъртта си, и техният героизъм беше аклариман от всички страни. По-старите войници запасняци гледаха на похода спокойно и решително. Ако трябваше да се върши нещо, то трябваше да бъде свършено. Всекидневно по вестникарските будки бяха оповестявани нови победи, а черковните камбани биеха за все нови и нови победоносни сражения. Скоро станаха известни първите списъци на жертвите; видяха се първите майки в траур, усмихващи се през сълзи, горди със своите загинали синове.

Доктор Емануел Хайн, запасен поручик, се яви в полка си. В началото, в изблика на чувства, който бележеше избухването на войната, той можа да надвие съпротивата на стария полковник. „Не зная никакви партии“, беше казал кайзерът, а Емануел беше сега също офицер. Хиляди военни женитби ставаха набързо. Емануел и Ирена бяха само една от хилядите младоженски двойки, които се разделяха след една прекарана заедно нощ. В сивата светлина на зазоряването Ирена стоеше на перона на гарата и махаше с ръка на Емануел. „Към Париж!“, бе надраскано, с тебешир на влака. Макс Лилиен беше също войник, доброволец и също тъй ентусиазиран както останалите. Ирена постъпи в Червения кръст. Емануел бе изпратен в Белгия, първо в тила, а сетне и на фронта.

Толкова много е писано около войната, че няма нужда да го повтаряме тук. Д-р Хайн получи по много от всичко — победа и поражение, настъпление и отстъпление, кал и кръв, възторг и умора, пристъп на нови сили и изтощение; достатъчно дъжд и сняг, и кал, и слънце, и никога несекващия тътен на оръдията. Понеже беше лекар, работи в продължение на три години в полски болници току зад фронтовата линия и виждаше всички следи от сражението — от негова страна и от чувството на страната на неприятеля; те бяха прибирани от бойните полета и захвърляни в болниците, както се смитат остатъците от пода на скотобойна. Д-р Хайн забрави чувството на жал към умиращите; той имаше нужда от цялата си жал за тези, които оставаха живи. Непрестанният поток от хирургически случаи му даваше безкрайни възможности за практика и той стана отличен хирург. Научи се да сподавя състраданието си и да извършва отчаяни операции над отчайващо обезобразени сакати хора, които го молеха в името на Бога да ги остави да умрат. Той беше твърде уморен, за да мисли; никой не мислеше, докато траеше войната.

Тъкмо оперираше простреляните вътрешности на един хесенски старши подофицер, когато започнаха да обстрелват с гранати неговата болница. Емануел завърши операцията, без да изгуби смелост, но с инстинкта на лекар, който не може да търпи да бъде оставена открита една кухина. Неговите ординарци натовариха ранените и избягаха, но той продължаваше да прикрепва разкъсаните части, да изважда късчета от снаряд и най-сетне заши всичко. Едва беше завършил, когато една граната улучи сградата и затрупа него и пациента му. Човекът умря, а самият той бе спасен два дни по-късно. Дадоха му Железен кръст първа степен. Това беше безсмислено отличие за една от безсмислените прояви на храброст, с каквито изобилстваше войната.

Той се срещна с Ирена в Брюксел. Копнежът му към нея беше толкова силен, че тя бе престанала да бъде за него действително лице, девойка, жена с очи, малки гърди и топли ръце: тя беше станала просто идея, въображаемо същество, видение на сън, който той беше сънувал някога. Сега тя беше тук — Ирена, неговата жена. Нейната уста, нейната усмивка, нейните очи, цялото й същество.

По това време Брюксел беше странен град. Жените на Белгия бяха в траур, жителите гледаха да се показват навън колкото е възможно по-малко, а във всяко лице и във всяко движение можеше да се види черният фон на омразата. Изпращаха войници и офицери за няколко дни от бойната линия в Брюксел и след това ги връщаха пак на фронта. Отпуската в Брюксел беше почти сигурен знак, че тези хора са предназначени за нова офанзива. Имаше банкети и вечери, на които се честваха срещи и раздели. Имаше театрални трупи и кина за войниците, а орляци жени бяха се спуснали над хотелите; имаше кокотки за офицерите, проститутки — за подофицерите и мръсни вертепи — за войниците.

Двамата влюбени се срещнаха в суматохата на този град. Техният съюз беше дълбок и непроницаем, девствена гора. От тази нощ се роди дете, син, на когото Ирена даде живот, когато гладът беше обхванал вече Германия. Тя беше в едно легло между чаршафи от хартия, а новороденото бебе бе повито също в хартия, защото не беше останало хасе. Вълнените дрехи, които на потоци заливаха войниците в окопите през първата година, отдавна бяха изгнили в същите тези окопи. Всичко, което беше останало, беше „ерзац“. Войниците носеха ботуши от заместител на кожа, който се разкапваше във водата. Униформите им бяха направени от материали заместители, които се разпадаха. Хората в страната ядяха заместители и след това произвеждаха също заместители. Войниците, които изпращаха на фронта, бяха също така заместители — много стари мъже и много млади деца. Ония, които оставаха в родината, бяха уморени и апатични поради недохранване, твърде уморени, за да могат да чувстват остро дори катастрофата. Нямаше вече надежда за победа, а само за мир. Всеки месец започваше да мъждука някой нов слух за мир и след това пак замираше. Войниците, които идваха в отпуска или бяха станали напълно неспособни за работа, не казваха нищо. Това мълчание лежеше върху онези, които бяха на фронта, и тези, които оставаха в родината, между войската и гражданското население, между майки и синове, съпрузи и съпруги, то образуваше бездна, отчуждение, над което едва ли можеше да бъде прехвърлен мост.

След това Америка влезе във войната и последната искра от надежда угасна.

През последните две години на войната д-р Хайн идва на два пъти във Франкфурт, за да види жена си и детето. Роланд, детето, се развиваше цветущо, но Ирена ставаше все по-слаба и по-ефирна. Тя отчаяно и необуздано галеше момчето, което почти плашеше Емануел.

На доктора се случи един ден да прояви своята смелост. Беше през последните дни на войната, точно преди и след примирието, когато всяка дисциплина беше захвърлена по дяволите. С помощта единствено на своя подофицер Хайнрих Планке той пренесе в Германия четиринадесет тежко ранени войници — направо през калта, дъжда и бъркотията по пътищата, направо през бунта и метежа, през ужасите на една разбита бунтуваща се армия. Когато той предаде своите ранени войници на гарата във Висбаден, един войник пристъпи към него и откъсна офицерските му пагони. Подофицерът Планке стовари един удар в лицето на войника и го повали на земята. Това беше краят на войната за д-р Емануел Хайн.

Страната беше в хаос — един граждански, сиреч един подреден, решителен и организиран хаос. Бодлива тел и барикади, малко стрелба по улиците и след това — спокойствие. Набързо образувани комитети от работници и войници поддържаха реда. Д-р Хайн рапортува и се постави на тяхно разположение. Той не изпитваше враждебни чувства към новите управници; знаеше много добре какво бяха изстрадали и понесли те. Един брадат мъж с дълбока следа от рана през челото се хвърли върху него, целуна го и го прегърна. Това беше Макс Лилиен.

— Другари — извика той, — това е моят приятел — ние живеехме заедно, заедно бленувахме за бъдещето и рецитирахме Карл Маркс, — нали, Мани?

Д-р Хайн не протестира, а освен туй това беше повече или по-малко вярно. Той се съгласи да влезе в комитета, мислеше, че е добре да подкрепи тези неопитни хора и да се погрижи завръщащите се войски да не заразят страната с паразити и болести. Скоро той се зае с уреждане на дезинфекции и обезвъшляване.

Емануел се постави на разположение на новия режим. Той беше евреин; придоби цвета на заобикалящата го среда.

В сряда вечерта Лилиен го посети; това беше една щастлива вечер и двамата свириха Брамсовата соната в ла мажор за цигулка и пиано — и двамата с груби войнишки ръце, но с много чувство. Ирена донесе Роланд, за да им каже „лека нощ“. Лилиен се взираше слисан в детето.

— Това е най-хубавото създание, което съм виждал през живота си — каза той съвсем сериозно.

Д-р Хайн взе детето на ръце и вдъхна топлината на неговата сребриста коса; той беше така поразен от нежността му, че му се доплака.

Постепенно всичко се уреди: правителството, животът — и бракът на д-р Хайн. За пръв път Ирена и Емануел можеха да живеят един за друг в хармония извън всяко очакване. Понеже Ирена беше като милосърдна сестра, тя можеше да помага сега, когато той приемаше пациенти в къщата си, да поддържа чисти инструментите му, да слуша, когато той разказваше за случаите, които е имал. Баща й живееше при тях; той беше много стар и напълно неспособен да разбере новото положение. Той никога не можа да разбере нещо повече от Седан.

„Ах тези простаци! — мърмореше той. — Банда страхливци, нехранимайковци!“. Когато бе подписан Версайският договор, той получи удар — в буквалния смисъл. От този ден той остана в спалнята си, осакатен човек, скелет от войната, който тежеше на Ирена.

Ново разцепление скоро раздроби вече разделената страна; унищожението от диктувания мир смъдеше и гореше в душата на много хора и те ненавиждаха новото правителство, което толкова много се стараеше да се сприятели с неприятеля, че преглъщаше всяка незаслужена обида. Те се бяха сражавали упорито, смело и сами, но победителите не проявяваха никакво великодушие към победените; в окупираната територия имаше цветни полкове, а германският народ, блед от безкръвие и гладуване, трябваше да пълзи по корем, за да му бъде даден мир. Половината от народа не изпитваше никаква любов към своята нова свобода — една още от самото начало болнава свобода, — а светът извън Германия не правеше нищо, за да изправи тази свобода на крака.

Когато се присъедини към комитета на работниците, д-р Хайн не хранеше мисъл за лична облага; той не беше опортюнист, а само човек, който върви по течението. Въпреки това тази връзка му донесе един пост в Берлин, след като Макс Лилиен беше станал държавен секретар. Като главен хирург в Шарлотенската болница той започна кариера, която скоро го постави в първата редица. „Евреинът се нареди“, казваха много хора зад гърба му.

Хайнови най-първо взеха под наем, а след това купиха къща в Грюневалд, красиво разположена на едно малко езеро, с градина и пясъчник, където можеше да играе малкият Роланд. Сега в сряда вечер музиканти от операта свиреха камерна музика вместо обърканите сонати, а Ирена носеше на нежната си шия бисерна огърлица. Най-добро от всичко беше това, че любовта между Емануел и неговата жена не остаряваше, не се похабяваше, както обикновено става с любовта в брака. И така, благословен с работа, успех и благосъстояние, д-р Хайн би могъл да бъде наречен напълно щастлив човек, ако не бе постоянно растящият страх, който изпитваше за сина си.

Роланд ставаше все по-красив, той беше толкова съвършен, че много хора се смайваха, когато го виждаха за пръв път. Емануел беше привързан към своето дете с едно физическо напрежение, подобно на онова, каквото го привързваше към Ирена. Но Роланд оставаше в държането си с него далечен и чужд и изглеждаше, че първите две години от живота му, прекарани без баща, го бяха направили самотен завинаги. Още от рождение той страдаше от нервна чувствителност; разплакваше се твърде лесно и се боеше от всевъзможни неща: страхуваше се например да спи в тъмна стая, изпитваше болезнен ужас, ставаше трескав и извръщаше очите си като в спазма. Дори лампата с абажур не беше достатъчна: той искаше светлина, всички електрически лампи трябваше да бъдат запалени и се събуждаше в момента, когато ги изгасяха.

Емануел предпочиташе да бъде строг към него, но възпитанието на Роланд беше проблем, по който Ирена му се противопоставяше. Роланд беше нейно дете, винаги нещо ставаше между тях двамата; в детската стая се чуваше шепот и сподавен смях, някакви неща се пренасяха насам-натам, звъняха звънци и шумоляха дрехи по пода, но щом Емануел влезеше в стаята, за да сподели тяхната радост, двамата се умълчаваха и бутваха играчките настрана.

Всяко хранене на Роланд изискваше търпение. Той искаше да му разказват приказки: молеха ангела пазител, който уж наблюдавал от едно дърво пред прозореца, да погледне насам: плюшеното мече трябваше да вземе участие в яденето, а Ирена се молеше, плачеше и стенеше Роланд да изяде една хапка.

Когато се стигнеше до лягане, започваха други истории. Докато Роланд беше малък, никой не го разбираше, но когато стана на девет-десет години и можеше да се изразява, той сподели с Ирена, че се бои от сънищата си. „Сънувам такива ужасни неща!“ — казваше той, но повече от това не можеше да бъде накаран да каже и тогава Ирена настояваше да сложи голямото момче да си легне. Тя сядаше на леглото му, а той навиваше около пръста си кичур от косата й. Това беше единственият начин, по който заспиваше. Ирена чакаше, като оставяше всички лампи да светят, докато той заспи дълбоко; едва тогава тя беше свободна да прекара както желае остатъка от вечерта.

Д-р Хайн потърси помощта на психоанализата, но без голям практически резултат. Едно е да разбереш ситуацията и причините й, а съвсем друго е да излекуваш. Освен това едностранчивостта на психоанализата изглеждаше противна на хирурга, чийто нож вършеше точна работа. Затова той предписа спорт, моруново масло и чист въздух.

„Военно дете…“ — казваше Ирена. Тя мислеше за онази нощ в кухнята на ада, когато Роланд бе заченат, за дните на лишения, когато беше бременна, и за онези месеци на ужас, когато той бе роден и кърмен. Роланд обаче беше по-висок и по-силен от повечето деца, родени в онези дни на глад, и необикновено сръчен във всички видове спорт. Той беше най-добрият атлет в училището, най-бързият и най-неуморният плувец по езерата на Грюневалд и играч на тенис, от когото клубният ръководител обещаваше да направи шампион. Без да бъде обучаван, той караше автомобила, който баща му купи по това време, а в училище беше най-добрият ученик по история, макар че пропадаше по всички други предмети; все пак той имаше странно скептичен ум и необикновено за дете остроумие.

Д-р Хайн щеше да се радва, ако синът му имаше братя и сестри, но като че ли Ирена беше изчерпала всичката си възпроизводителна енергия в това единствено красиво и особено дете. В този период на техния съпружески живот се случи така, че към домакинството им се присъедини Курт Планке, един добре дошъл за Роланд другар в игрите.

Срещата на д-р Хайн с неговия подофицер стана при странни обстоятелства. Една част от неговите задължения беше да демонстрира операции пред студентите по медицина. Една сутрин той оперираше доста сложен случай на камък в жлъчката. Макар че това беше една чисто рутинна работа, той изпитваше удоволствие от своята собствена сръчност. Когато влезе в операционната зала, човекът, когото трябваше да бъде опериран, беше вече упоен и покрит с бели чаршафи, които оставяха открито само мястото за опериране. Поради това той извърши операцията, без да знае кой е човекът. Чак на следващата вечер, когато правеше визитация и дойде до леглото на този пациент, той позна Хайнрих Планке, своя стар подофицер. Той беше слаб и бледен от действието на упойката и с помътен мозък. За миг пред двамата мъже се възправиха дните на отстъплението, другарството и общите опасности — и двамата се пренесоха обратно в онзи друг свят — военния съвет на мъжете, за които не знаеха нищо онези, които бяха останали в родината.

Пренесоха Планке в стая, в която имаше само един пациент. Д-р Хайн се зае лично с лекуването му и скоро изправи своя подофицер отново на крака. „Чувствам се така добре, сякаш съм нов“ — казваше берлинчанинът и добродушното му лице на тюлен скоро възвърна цвета си. Той беше един от така наречените случаи на социална сигурност, защото като работник в една каучукова фабрика беше засегнат от новия закон за здравна осигуровка. Това беше един от новите закони, които причиняваха голямо вълнение. Работодателите, които трябваше да внасят месечни вноски независимо дали хората, на които даваха работа, са болни или не, се оплакваха от този налог. Работниците се оплакваха дори още по-високо от намаленията на месечните им заплати. Болните се оплакваха повече от всички, защото бяха дълбоко убедени, че лекарите им обръщат много малко внимание и от чиста злонамереност ще ги оставят да умрат.

Бяха минали пет години от края на войната, но Германия все още се гърчеше в конвулсии. Фантастичната инфлация причиняваше ден след ден катастрофално обезценяване на парите. Неща, които струваха един грош, се плащаха с банкноти за един билион марки. Една нова и смешна класа от парвенюта без никаква традиция се изкачи на върха, докато солидната стара средна класа оголя и чувстваше липсата на всичко: храна, въглища, топлина, жилище и уважение. Най-сетне в помощ на осакатената страна дойдоха нейните бивши неприятели и една политика на успокоение докара подобри дни. Че Германия отново стана старата Германия, личеше преди всичко от съживяването на изкуствата, защото музиката, книгите и добрата драма бяха по-необходими за германците, отколкото хляба. Берлин дишаше по-свободен въздух и като че можеше да поникне една действителна демокрация от почвата, напоена с кръвта от войната.

Но точно в същия момент, който сякаш предвещаваше благоденствие, възникна нова трудност: страната беше твърде гъсто населена с хора, които работеха и произвеждаха повече, отколкото беше необходимо. Големите фабрики, принудени да плащат тарифни надници, започнаха да уволняват работниците си.

— Изхвърлиха ме — съобщи Планке веднага щом се подобри здравето му. — Лишен от работа! Каква каша!

На това се дължеше Планке да стане шофьор на Хайнови. Той се пренесе с жена си и сина си в шофьорската къщичка и помагаше в градината през свободното си време. Курт, неговото момче, един здравеняк момък с големи ръце и живи очи, беше три години по-възрастен от Роланд. Докторът направи всичко каквото можеше, за да насърчи приятелството между двете момчета, и често се усмихваше радостно, когато те лудуваха в градината.

Една сряда вечер през юли, когато свиреха камерна музика и топлият въздух на звездната нощ струеше навътре през отворените врати, Макс Лилиен откри Курт Планке, който беше тогава на тринадесет години; той се беше скрил в сянката на един бук, вслушан в музиката с напрегнато лице и вкопчени една в друга ръце.

Свиреха втората част от Шубертовия квартет в ре миньор.

— Чие е това момче? — попита държавният секретар. — То сякаш е съвсем опиянено от музиката.

— О, това е Курт — отговори Ирена, като затвори вратите към градината.

Но Лилиен искаше да хвърли един поглед към момчето. Той се измъкна по време на следващата част от квартета и седна до него на моравата, а след известно време започна да говори със срамежливо усмихващото се момче. Скоро се разбра, че синът на подофицера Планке, синът на шофьора, не мислеше и не мечтаеше за нищо друго освен как да стане музикант. Лилиен замъкна в музикалния салон и представи на музикантите и гостите момчето, което почти плачеше от смущение. Сред глъч от въпроси и добродушен смях Курт седна на пианото и засвири. Той предаваше по свой маниер грамофонна плоча, която многократно беше карал Роланд да слага заради него на грамофона: Баховата прелюдия и фуга в ми миньор, изпълнявана от Д’Албер. Компанията се забавляваше, като слушаше странното изпълнение, което беше пълно с грешки и неправилни интерпретации, с разпокъсани пасажи, погрешни ноти и нарушен ритъм, но което въпреки това беше интересно в своя наивитет и пламенност. Курт, със зачервени уши, сякаш отдавна беше забравил своята публика; той беше напълно унесен в свиренето. Когато спря и избухна смях и аплодисменти, той се стресна, като че ли беше свирил насън.

По-късно майка му му се скара и помоли Елена да го извини. Но междувременно докторът и Макс Лилиен бяха поели в собствените си ръце съдбата на Курт и след като бе изслушан няколко пъти и понапредна, той постъпи в Държавната музикална академия като ученик на знаменития професор Босковиц. Професорът беше ексцентричен човек с огромен нос и уши като на слон, които поглъщаха всеки най-тънък нюанс. „Той души с ушите си“, казваше за него Роланд.

Скоро Курт се привърза духом и телом към своя учител. Роланд беше много отегчен, че пак остана сам. Сега, когато беше в мъчителния период на растенето, да се справиш с него беше по-трудно, отколкото когато и да било по-рано. В училище той отиваше от лошо към по-лошо и имаше само един лично свой интерес — хералдиката. Повечето от времето му беше заето с изучаването на всичко около старите семейства, имена и оръжия в Германия. Той направи също няколко абстрактни рисунки, начупени и геометрични чертежи, които не приличаха на нищо. Оцвети ги с бледи, морни и болнави водни бои и ги окачи над леглото си. Колкото и нереални да бяха тези композиции, те сякаш имаха някакъв мистериозен собствен принцип и често Ирена цели минути ги съзерцаваше. Роланд казваше без колебание, че те са картини на неговите блянове. Д-р Хайн взе две от тези творения и ги показа на специалистите по нервни болести в болницата, но от това нищо не излезе.

— От това момче ме побиват тръпки — казваше Емануел на жена си, когато, връщайки се късно у дома си от театър или от гости, те виждаха ярката светлина от прозореца на Роланд да се простира надалеч през градината. Дърветата стояха неподвижни и безмълвни в светлината.

— Почакай, докато премине пубертетният период — молеше Ирена.

Тя влизаше на пръсти в стаята му; Роланд лежеше дълбоко заспал, изтегнат и дишаше ритмично. Неговото младо лице, изваяно тъй ясно, красиво, със смелата линия на русата му коса, изглеждаше напрегнато дори в съня му. Понякога д-р Хайн почти разбираше отчуждението между себе си и това дете, чиято кръв и природа бяха толкова различни от неговите.

Беше по времето, когато докторът започна да чувства, че застарява. Той ставаше всяка сутрин в шест часа, закусваше самичък, откарваха го в болницата, оперираше там от осем до дванадесет в бялата светлина на нахвърлящата сянка лампа — едно ново изобретение; когато свършваше, той сваляше бялата си ленена маска, измиваше си ръцете, събуваше каучуковите си обувки и изпушваше една цигара и още една, и след това още една. По нарастващия брой на цигарите, от които чувстваше нужда, той можеше да измери своето изтощение. Обикаляше своите пациенти, похапваше набързо в един малък ресторант, вземаше участие в професионални консултации, викаха го за бързи и отчаяни случаи, оперираше отново, оперираше във всеки час на деня и нощта. Нямаше време за мислене, едва ли имаше време за живеене. Беше свикнал да минава с четири часа сън, така че поне през нощта можеше да има време за малко музика, за кратко прекарване заедно с Ирена, време да си отдъхне и да се отпусне в своята умора. Когато отиваше на опера или седеше вкъщи и слушаше музика, пушейки непрестанно, той чувстваше как се разпада. Гърбът му, очите му, раменете бяха уморени — кръгли рамене, приведен еврейски гръб. Бръчките, които браздяха лицето му, бяха еврейски бръчки, врязани в лицата на раса, която в течение на хиляди години е премигвала срещу пустинното слънце.

Така се случи, че кръгът от приятели, които докторът събираше около себе си, се състоеше все повече и повече от евреи. Макс Лилиен, професор Босковиц, музикантите и директорите на операта, актьорите, писателите и журналистите, правниците й другите лекари, които идваха у дома му — те всички бяха евреи. Иренините приятели идваха от другата страна — консервативни семейства с националистически тежнения, недоволни от новия режим; обеднели хора от благороднически произход и богати земевладелци, които идваха в Берлин за „Зелената седмица“, и техните млади синове и дъщери, които не знаеха какво да предприемат. Времената носеха нова маска; джаз, къси поли, къса коса, избирателни права за жените, гъмжило от студентки, контрол на ражданията, теория на относителността, рекорди във въздухоплаването, американизация, филми, пацифизъм, бързина, бързина, бързина. Спартакистите от революцията бяха станали комунисти. Парламентът беше съставен от толкова партии, че никоя нямаше абсолютно мнозинство. Германският порок на раздорничеството разцепи нацията. Макс Лилиен напусна своята партия, отказа се от поста си и стана комунист. Опасността се носеше във въздуха. Но танцовите оркестри още свиреха в хиляди нощни клубове. На чужденците показваха като германски специалитет тия нощни клубове, където се забавляват хомосексуални момчета, облечени като жени, и лесбийки с монокли. Броят на безработните се увеличаваше, а жалки вериги от просяци заставаха по главните улици в центъра на града.

Емануел и Ирена се скараха за пръв път. Той я обвиняваше, че разваля момчето със своята слабост. Тя отвръщаше, че той не разбирал детето, че всяка операция на апандисит била по-важна за него от развитието на Роланд. Между това портретът на Роланд можеше да се види на ъгъла на всяка улица. Художникът фон Рудни, братовчед на Ирена, го беше нарисувал — с неговата развяваща се руса коса — и го използваше за плакат на един или друг национален събор: сина на евреина, германския идеал. Понякога Емануел изпитваше страх, като си помислеше за обърканите и помрачени отношения между сина му и него самия. Той се опитваше да говори с него. Но момчето имаше дяволския маниер да му се противопоставя. Дни наред той се шегуваше, като наричаше баща си професор, когато се обръщаше към него. „Как се чувства господин професорът тази вечер? Колко трупа е нарязал днес господин професорът?“.

Младият Планке напредваше бързо. Той беше мълчалив слушател всяка сряда вечер, а често присъстваше и при други случаи. Професор Босковиц го беше обикнал много. Той разискваше с него заплетени проблеми от областта на контрапункта, а също и проблеми от областта на философията и го учеше на шах. Понякога на Емануел му се струваше, че този син на пролетарии беше повече негово собствено дете, отколкото Роланд. Кавгата между него и Ирена завърши с това, че Роланд бе изпратен в едно от новите провинциални училища, от където идваше у дома си само от време на време за края на седмицата. Това продължи само година и половина. Един от учителите се влюби в момчето, той не можа да развали магията на Роландовото вълшебно очарование, и се самоуби. Скандал и катастрофа. Роланд говореше за това, като че ли то беше нещо, за което бе чел във вестника — съвсем безлично, съвсем неразвълнуван от извращението и от трагедията.

Демонстрации по улиците. Комунистически и националистически. Антисемитизмът, подклаждан от няколко размътени глави след войната, сега получи простор и име. Неговите привърженици досега биваха осмивани заради техните абсурдни варварски и дори зверски прояви, както и заради техния водач, когото мнозина смятаха за умопобъркан. Неочаквано се зароди нова партия, националистическата партия, която имаше представители в парламента и влияние и последователи в селата. Една партия, съставена от отчаяни хора, годна за отчаяни работи. Германия лежеше болна на одъра, мятайки се ту на една, ту на друга страна и надявайки се, че всяка промяна ще облекчи мъченията й. Никоя партия не обещаваше такива радикални промени, както националистите и затова никоя партия освен нея нямаше такъв силен размах и такава проста идея.

Евреите, които бяха пуснали корени в страната преди повече от хиляда години, които бяха свързани с Германия чрез хилядите връзки на общия език, възпитание и култура, които едва ли съзнаваха, че още са евреи, наостриха уши. Прадядото беше ходил от къща на къща с чувал на гръб, те си спомняха това. Расата си спомняше страданията, които индивидът беше забравил. Във въздуха висеше опасност; те я надушваха с опитността на една безнадеждна раса, която винаги е живяла в опасност.

И д-р Хайн подуши опасността. Синът му Роланд беше станал член на хитлеровата младеж и усърдно напредваше през различните степени в кариерата. Романтичният и героичен елемент го привличаха. Възторжен и щастлив се връщаше вкъщи от техните събрания и излети.

Докторът и жена му шепнешком разискваха през нощта, в тъмнината на спалнята.

— Това не може да продължава! Трябва да кажа на момчето, че има еврейска кръв в жилите си. Трябваше да му кажа това много, много отдавна. Щях да го направя, ако бях му отдавал някакво значение. Но сега то има значение, той трябва да го знае, трябва! — казваше докторът умолително.

— Невъзможно. Почакай — аз се боя. Момчето е свръхчувствително. Може да се самоубие. Може да се побърка. Представи си, че това ще е твърде силен удар за него. Какво ще правиш тогава? Почакай, докато стане по-възрастен и по-здрав и научи повече за живота — отговаряше Ирена отчаяно.

Двамата лежаха плътно един до друг, а главата й беше положена на рамото му в обичайна близост. Той вдъхваше благоуханието на косата й, която за него беше същата, както някога в младостта.

— Ти ще ме поддържаш ли, Ирена? — попита Емануел плахо. Той беше сигурен, че тя се усмихва в тъмнината.

— Не бъди толкова глупав — каза тя нежно.

Всичко беше наред.

По това време Макс Лилиен бе застрелян. Това беше началото на серия от политически убийства. Убиецът изстреля един куршум в собствената си глава, преди да може да бъде арестуван. Това самоубийство изпълни Роланд с див ентусиазъм.

— Това е истински героизъм — той заплати със собствения си живот! — извика той. — Сега най-сетне ще покажем на евреите!

Той стоеше на прозореца, открояващ се в рамката му на фона на покритата със сняг градина, вдигнал ръцете си като крила.

Емануел, наранен и чувстващ болка от загубата на своя най-скъп приятел, се стъписа и леденостудени тръпки го пронизаха чак до сърцето. Роланд, който беше чувствителен, видя, че баща му пребледня.

— Съжалявам — каза той с небрежна вежливост. — Забравих, че ти обичаше Лилиен. Никога не можах да разбера това.

— Ние самите сме евреи, аз изцяло, а ти наполовина — искаше да каже Емануел. Той отвори уста, но се възпря. Ирена се беше приближила зад него и сложи ръце на раменете му, сякаш за да попречи на това. Критичният момент се плъзна край тях, изгуби се и изчезна безвъзвратно. Можеше да се чуе как Курт свири на пиано в хижата на шофьора — Шопеновата полонеза, триумфално, непоносимо.

— Ти имаш да пишеш домашно, Роланд — каза Ирена.

Роланд излезе от стаята, подсвирквайки си.

Д-р Хайн се отказа от поста главен хирург в болницата „Шарлотен“ наскоро след като Хитлер дойде на власт; той не чака да му бъде заповядано да направи това. Имаше добра частна клиентела, а освен това пак щяха да го викат в болницата за особено тежки операции. У дома нещата започнаха да се променят. Атмосферата се промени; беше самотно, по-уединено, тъжно и неопределено унизително. Роланд се движеше наоколо като сомнамбул, твърде много зает със себе си, за да забележи нещо. По улиците — тропотът на маршируващите демонстранти, по радиото — фанатичният, крещящ глас на фюрера, във вестниците — шумните примамливи думи за Трети райх, знамена, флагчета, пречупеният кръст, шумен ентусиазъм и тайно критикуване. Д-р Хайн се чувстваше като въжеиграч винаги когато седеше на трапезата срещу сина си. За пръв път имаше нещо, към което Роланд проявяваше сериозен интерес.

Водачът на неговата младежка група, Ерхард Герхард, слаб момък с дълга коса, понякога идваше у дома му.

— Този Герхард върви като куче подир нашето момче — каза веднъж Ирена.

— Какво искаш да кажеш? — попита Емануел неловко, едва ли имаше сега нещо, което да не го накара да се чувства неловко.

— Не зная — има нещо кучешко у него, когато гледа Роланд.

— Да се надяваме, че тази работа няма да се повтори и в училище — каза докторът загрижено.

Ирена го погали по главата.

— Ах ти, стари гарване! — каза тя, шегувайки се с неговия песимизъм.

Една вечер през юни Роланд не се яви на вечеря.

— Къде е момчето? — попита докторът.

Ирена отговори, че Роланд излязъл с трима други младежи.

— Кога ще си дойде? — попита докторът пак.

Този ден във въздуха се носеше някакво странно неспокойствие.

— Не знам. Отидоха на някакво събрание или нещо подобно. Продължавай вечерята си, Мани — каза Ирена. — Роланд е вече възрастен, ти не можеш да му се месиш в това, кога излиза и кога се връща.

Вярно, помисли си Емануел.

— Струва ми се, че ще има буря — каза той.

Той отмести настрана чинията си и запали цигара. Ръката му трепереше. Роланд не се върна. Два пъти през нощта докторът става и ходи в стаята на Роланд. Лампите не бяха запалени, леглото беше непокътнато. Той не можа да спи, но се смееше в страха си. Момчето е имало първата си авантюра, мислеше си той. Той е за пръв път с някое момиче. Роланд наближаваше двадесет години и още не беше обръщал внимание на момичетата. Може би това беше източникът на странния блясък около него, който привличаше всекиго — неоскверненото и неосквернимото. Докторът се опита да заспи. На следващия ден той имаше трудна операция — тумор в мозъка — и се нуждаеше от почивка за нервите си.

Преди да излезе, той отиде в хижата на шофьора. Фрау Планке виновно изчисти от праха един стол за него, но той не седна.

— Трябва да говоря с Курт — каза той късо и отиде при леглото на момчето.

— Роланд е излязъл вчера с три други момчета от хитлеровата младеж и не се е върнал — каза д-р Хайн. — Знаеш ли каква е тази работа?

За миг Курт се събуди напълно и погледна необикновено сериозно.

— Ще ида да го потърся веднага — каза той, като отхвърли завивката.

— Телефонирай в болницата и ми кажи какво е станало — каза докторът, успокоен от готовността на Курт да помогне и същевременно обезпокоен от неговата сериозност.

Този ден през града премина шепот — новини или слухове за новини, които предизвикваха страх и ужас. Вестниците все още пазеха мълчание, но много хора знаеха вече, че фюрерът е изпълнил със собствената си ръка смъртната присъда над някои врагове в неговия собствен лагер. Когато докторът си отиде вкъщи, нито Курт, нито Роланд се бяха върнали. Ирена се разхождаше нагоре-надолу из стаята, мъчейки се да се усмихва.

— В края на краищата тия безделници вероятно са предприели излет или са отишли на някое от езерата със сгъваемата лодка и ние се тревожим съвсем напразно — каза той весело, а Ирена побърза да се съгласи, че това е много вероятно.

Двамата не си вярваха и отбягваха да се погледнат. Времето беше спряло.

Вечерта Курт се върна с новината, че никой от групата на Роланд не знаел къде е той.

— Да се надяваме, че това няма нищо общо с Герхард — добави той.

— Защо с Герхард? — попита Ирена.

— Имали са някаква сцена — каза Курт сухо. — Герхард е искал нещо, а Роланд не се е съгласил.

Настана мълчание.

— Лека нощ и благодаря ти — каза докторът.

Мина един ден, минаха два, три дена. Вестниците бяха публикували вече пълни сведения за събитията на 30 юни. Списъкът на убитите беше напечатан. Шепнеше се зад затворени врати за стотици други, които са били наказани или убити. Сиви облаци с металически краища се движеха над града, а дървесата в градината зашумоляха внезапно и след това престанаха. Курт се упражняваше на пианото в шофьорската хижа.

— Това прилича съвсем на Содом и Гомор, докторе, кълна се в душата си — каза Хайнрих Планке, след като беше прочел вестника.

На третия ден Ирена влезе в стаята с шапка и ръкавици.

— Не мога да издържа повече — каза тя, макар че още правеше усилие да се усмихва. — Ще изляза за малко.

Къде отиваш? — попита Емануел.

— О, никъде. Може би при Бранд.

Бранд беше далечен роднина на Щетенови и прокурор при новия режим. Ирена не го обичаше, докторът знаеше това. Той се върна при прозореца и се загледа навън към градината, която бавно потъмняваше. Телефонът позвъни и един от пациентите на доктора го помоли да иде при него. Непоносими спазматични болки в стомаха. Доктор Хайн беше почти благодарен, че ще трябва да мисли за друго. Беше започнало да вали, падаха тежки капки и се носеше мирис на влажен прах.

— Карай бързо, Планке — каза той, — когато се връщаше от визитата при своя пациент.

Струваше му се, че през това време Роланд се беше завърнал, здрав и щастлив, и че всичките му страхове са били смешни.

— Идвал ли е някой? — попита той на вратата.

— Двама млади господа донесоха един вързоп. Те го оставиха в стаята на младия господар — каза момичето, бършейки ръцете си в престилката.

Емануел се качи бързо в стаята на сина си. Там беше тъмно и той запали лампата. Един чувал лежеше на леглото на Роланд. Чувалът беше наквасен от дъжд, дълъг, голям тъмнокафяв. Още преди докторът да се допре до този чувал, той знаеше какво има в него. Стаята се залюля с него и след това пак застана неподвижна. Докторът се приближи бавно до леглото. Той хвана чувала. Нещото вътре, гъвкаво и още топло, беше Роланд.

Последваха няколко минути, за които Емануел не знаеше нищо. Беше виждал много мъртви — хиляди през войната, стотици в болницата; беше рязал живо месо, без да трепне.

Той се овладя. Не беше в състояние да оформи някаква мисъл и това беше голямо облекчение. Свали чувала от тялото на детето си и прегледа тялото. Rigor mortis[3] още не беше настъпило. Той намери раната на главата; черепът беше смазан с тъп предмет, навярно с тъпия край на някоя секирка. Тялото беше покрито с петна от натъртване. Лицето гледаше високомерно, слабо изненадано.

Д-р Хайн изми тялото, затвори втренчените очи, избърса ръцете си. Струваше му се, че се е побъркал. Потърси чаршаф и покри мъртвото тяло. „Вината е моя, мислеше си той, моя е вината, моя е вината, моя е вината“. Той изгаси лампите, защото белият чаршаф беше твърде бял. В тъмнината седна на края на леглото, върху което тялото на детето му бавно изстиваше и се вцепеняваше.

От всичко това най-ужасното беше, че Ирена настояваше да бъдат оставяни всички лампи да светят, денем и нощем.

— Знаеш, че той се боеше от тъмнината — казваше тя постоянно.

Тя не плачеше и не упрекваше никой. Но и не му даваше никаква утеха и не приемаше никаква утеха. Имаше моменти, когато той мислеше, че тя ще рухне, но тя беше направена от материя, която не рухва.

„Нашият син Роланд на деветнадесет годишна възраст почина при фатален нещастен случай“, гласеше скръбното известие. Не бе направено оплакване, не се води следствие. „Моя е вината, моя е вината, мислеше докторът, моя е вината“.

Една седмица по-късно къщата бе претърсена от полицията. А още една седмица по-късно Ирена бе повикана на телефона от Бранд, прокурорът, който беше неин далечен роднина и фаворит на новия режим.

— Събрани са сведения, че вашият съпруг се е провинил в предателски изказвания против държавата и че къщата му е изобщо център на политически смутове. Той ще бъде разпитан вдругиден от Гестапо. Знаете какво значи това. За ваше добро ви предупреждавам приятелски — каза прокурорът и затвори телефона, преди Ирена да може да даде някакъв отговор.

Тя отиде в салона, където Емануел стоеше до прозореца с цигулката си, мъчейки се да свири.

— Трябва веднага да си приготвиш някои неща и да заминеш зад граница — каза тя.

Докторът още държеше лъка върху струните и последната нота се разпадна на две с едно смешно изскърцване.

— Зад граница ли? Къде? И защо? — попита той.

— Току-що получих предупреждение от Бранд. Гестапо. Не искам да убият и теб — каза Ирена и гласът й звучеше почти детски.

Емануел помисли няколко минути.

— Добре — каза той най-сетне и стана. — Ще дойдеш ли с мен? — попита той. — Паспортите ни са в ред.

— Не. Аз трябва да остана тук. Не мога. По-късно… — каза тя разсеяно. — Не мога да оставя татко самичък — добави тя, това звучеше твърде разумно.

Полковникът, слабоумен поради напредналата си възраст, още продължаваше да седи в един стол на колелца и не знаеше нищо от това, което ставаше.

— Без теб животът не значи нищо за мен — каза Емануел.

Ирена разглеждаше лицето му.

— Да, сигурно е така — каза тя, галейки леко с ръка косата му.

Сълзи се появиха в очите му при този интимен и нежен жест — неговите първи сълзи от катастрофата насам.

— Всичко ще се нареди — каза Ирена. — Върви сега и стегни бързо багажа си. Аз ще те последвам скоро. Ще започнем наново. Но точно сега не мога да дойда.

Тя се беше отдалечила от него и стаята се простираше между тях, по-широка и по-дълбока от бездна. Има неща, които никой не може да преживее; докторът знаеше това. Все пак той покорно отиде и стегна куфара си.

— Гара Фридрихщрасе, Планке — каза той. — Заминавам за няколко дни.

Шофьорът му го погледна изпитателно и съчувствено.

В последния момент пристигна Курт и подаде едрата си ръка.

— Довиждане! — каза той.

Д-р Хайн се почувства отпаднал, когато усети топлото докосване от ръката на Курт.

— Може би довиждане, Курт… — отговори той.

— Да дойда ли и аз с вас, докторе? — попита Курт. — Бих искал да се махна от тука.

Емануел само поклати глава. Колата излезе през голямата порта. Домът му остана зад него. Последното нещо, което видя, беше ослепително светещия прозорец на Роландовата стая. След това и Ирена остана зад него на перона на гарата със залепена на безутешното й лице усмивка.

Същата нощ д-р Хайн премина границата. Паспортът му беше в ред, позволиха му да вземе със себе си петдесет марки. Зад него лежеше животът му в развалини, пред него лежеше голямото нищо.

Беше дъждовна сутрин, когато той пристигна в Париж.

[1] Рисуване на открито. — Б.р. ↑

[2] Отлично (лат.). — Б.р. ↑

[3] Следсмъртно вкочанясване (лат). — Б.р. ↑

III
Курт Планке

Курт прекара първите шест години от живота си в рибарската колиба на своя дядо, която се намираше на един нисък хълм точно зад пясъчните дюни край брега на Балтийско море. Майка му, Анастасия Драгсен, беше станала слугиня в Хамбург, понеже монотонният живот в Хелигенлай не беше по нейния вкус. Когато беше в осмия месец на бременността, тя се върна, роди детето в болницата в околийския град, остави го при родителите си и замина в Хамбург. Тя беше добра прислужница и печелеше по четиридесет райхсмарки месечно. От тях внасяше в спестовната банка двадесет и пет, десет изпращаше у дома си за гледането на момчето и пет запазваше за себе си. Хайнрих Планке, бащата на детето, работеше в един каучуков завод и обещаваше да се ожени за нея, щом двамата спестят петстотин марки. Преди да успеят да направят това, войната избухна. Планке забрави, че беше социалист и постъпи във войската с голямо въодушевление. Той се ожени за Анастасия през първата си отпуска и оттогава тя получаваше част от неговата заплата. Въпреки това тя остана при семейството, у което служеше.

Старите рибари в Халнгенбай отначало се ядосваха на незаконороденото дете. „Какво ще кажат съседите?“ — питаха те. Но най-близката хижа беше на повече от един километър разстояние, а момичетата, които отиваха в големия град, обикновено имаха деца. Когато Анастасия съобщи за женитбата си в изискано писмо и на първо число на месеца изпрати дванадесет марки вместо десет, старите започнаха да мислят, че всичко е било за добро.

Парчето земя, на което се намираше тяхната колиба и където садяха картофи, не беше тяхно собствено: беше част от голямото имение Айнщам. Но на рибарите даваха земя и хижи срещу договор за наем, с който ставаха почти тяхна собственост. Те плащаха петдесет марки наем годишно, а мъжете бяха задължени да полагат в имението по време на жътва. Макар че крепостничеството беше премахнато преди повече от сто години, Драгсенови все още се чувстваха като принадлежащи на имението. Това не се харесваше на синовете и дъщерите на рибарите по крайбрежието на Шлезвиг и те емигрираха в градовете, във фабриките.

Курт израсна с тъмния, ритмичен плясък на вълните в ушите и с далечния хоризонт пред погледа си. Той живееше в едно обширно, открито пространство. Нямаше нищо, на което да се спре погледът — само морето навън и развяваните от вятъра треви по дюните. Едно голямо мочурище, пълно с боровинки и с горчива миризма на торф, се простираше между хижата и селото. Той носеше закърпените панталони на дядо си, прекроени, за да му станат по мярка, живееше от бито мляко и картофи и никога не разбра, че бяха бедни. Докато цялата страна страдаше от глад, рибарите все още имаха нещо за ядене. Те ловяха раци и риба, събираха боровинки в мочурищата, а когато храната стана оскъдна, се заловиха за оня презиран вид гъби, които наричаха пачи крак и които растяха с милиони по пасищата на имението. Вярно е, че трябваше да заколят прасетата си по заповед на правителството, преди да беше изминала дори една година от войната, макар че в това нямаше никакъв разум или смисъл. Курт беше на шест години, когато за пръв път вкуси месо. Той го изплю и започна да плаче, защото то вонеше и имаше вкус на смърт.

Курт изпитваше страшна носталгия за Балтийско море, когато войната свърши и бе ненадейно изпратен в Берлин при двама непознати, които се наричаха негови баща и майка. Трябваше му време, за да свикне с тях, защото те говореха на някакъв странен диалект, който той не можеше да разбере първоначално. Живееха в една безкрайна редица от къщи, наречена Кеглицщрасе, всяка приличаше на другата и всяка съдържаща петнадесет или шестнадесет малки жилища за работнически семейства. Сградите имаха по шест етажа, първи двор и втори двор. На стълбите на челния блок — линолеум, а в блока най-отзад имаше голо дърво, което скоро се изтъркваше. Курт тъгуваше за миризмата на морето, за необуздания вятър и за беснеенето на океана, за приказките, които си спомняше, като лежеше на брега, за песните, които беше пял храбро срещу рева на талазите. Той обикаляше насам-натам, търсейки да види късче земя, но в Кеглицщрасе нямаше земя. Тя беше стъпкана под асфалта и паветата на улицата. В седем часа сутринта сирените засвирваха за всички фабрики и мъжете пъхваха в ризата си своето парче хляб и тръгваха в мрачни групи от по двама и трима. Цялата сграда миришеше на зеле и на омразната гулия — тоя фураж за добитъка, който човешките същества бяха принудени да ядат през войната; миризмата беше попила в стените и не можеше да бъде премахната.

Търсенето на земя, въздух, растения, на нещо, което той не можеше да опише, караше Курт да прави все по-дълги и по-дълги излети наоколо. Понеже беше по-силен, по-висок и по-безстрашен, отколкото децата от града, той неочаквано стана водач на група от малки момчета.

Децата от улицата бяха разделени на комунисти и социалисти, точно както техните бащи. Те се биеха славно по улиците и бяха във вечно положение на война. Курт беше социалист, какъвто беше и Хайнрих Планке. Той стана голям боец и водач. Когато хлябът намаля и хлебарниците затваряха вратите си, той беше един от бандата, която ги разбиваше и ограбваше. Веднъж той донесе гордо половин самун сух бял хляб. Баща му му изтегли ушите и изяде хляба.

Курт беше толкова чужд на своите родители, че баща му се скара веднъж с майка му за него.

— Това момче не е от мене — викаше й той. — Ти ме правиш на глупак. Всеки може да види, че този безделник не е мое дете.

Курт чу как майка му плачеше в кухнята, докато картофените тиганици загаряха на печката. Той не искаше да знае дали баща му е негов баща или не. Той не го обичаше.

След като напусна фабриката и се премести в Грюневалд, Хайнрих Планке изостави своите склонности към социалдемокрацията и стана реакционер. Почти без да забележи това, той се промени от горд член на Съюза на ветераните от войната в член на новата организация на кафявите ризи. Там имаха бира и музика, и речи, които правеха да звънти кръвта в жилите им. Хайнрих Планке започна да се държи по-изправен, отколкото в миналото, носеше нова униформа и окачи на стената мустакатия портрет на фюрера. Имаше скандални процеси, подкупничество, корупция; имаше безработица, увеличи се престъпността, хората изпаднаха в нужда и мизерия.

— Евреите — каза веднъж Хайнрих Планке с огорчение, — евреите са в дъното на всичко това. Те трябва да бъдат изтровени като плъхове, цялата тяхна пасмина.

— Изяж си първо сандвича, папа — каза фрау Планке, гледайки стеснително своя войнствен съпруг.

Курт излезе от стаята, като затръшна шумно след себе си вратата в знак на протест. Веднъж той отиде на едно от събранията, на които баща му присъстваше. Процедурата му се стори интересна, дори въодушевителна, но едновременно с това и крайно отблъскваща. Чудноватите заплахи срещу евреите го огорчаваха и той още веднъж реши, че не би могъл да е наистина син на баща си.

В къщата на работодателя на баща му имаше друго момче — Роланд Хайн. Той и Курт се следяха един друг в продължение на няколко дни като изпитателни и недоверчиви кученца. Роланд стоеше пред ниската шофьорска хижа и се правеше, че проявява интерес към пъпките по плодните дървета в шпалира през къщата. Курт пусна радиото и отвори прозореца. Една Хайднова симфония нахлу навън с бушуване, притихване, песен и танц. Курт, който не можеше да чуе музика, без да изпита в дълбочината на стомаха си едно приятно, почти смущаващо сладко усещане, гледаше очаквателно младия господар навън, но Роланд се държеше така, като че ли нямаше никакво радио. Точно когато Курт, разочарован, се канеше да затвори отново прозореца, Роланд протегна ръката си към него.

— Остави го така — каза той враждебно.

— Махни си лапата! — каза Курт.

— Няма да я махна — каза Роланд.

Затварянето на прозореца беше станало сега въпрос на чест, който трябваше да бъде уреден. Курт тръшна прозореца и приклещи ръката на Роланд. Въпреки болката лицето на Роланд не се промени, само странният му поглед потъмня от ярост. Когато Курт, стреснат от собствената си грубост, отвори прозореца, Роланд оттегли бавно ръка, която беше почервеняла от натъртването. След това той се наведе, взе един камък и го запокити през стъклото на прозореца. Фрау Планке се притече при трясъка, радиото беше спряно и настана врява, която стигна до ушите на самия д-р Хайн. Това беше странното начало на едно приятелство, което оказа влияние върху целия живот на Курт.

Роланд беше по-умен от Курт, от по-изискан произход и богат. Курт, от друга страна, беше по-силен и познаваше повече живота и лесно би могъл да повали на земята по-младото момче. Щом като потвърди физическото си превъзходство, той назначи сам себе си за закрилник на момчето. Те ходеха в едно и също училище, макар да не бяха в един клас. Роланд учеше латински и гръцки, а Курт избра модерните и по-леки часове: английски и френски. Те се присъединиха към една и съща група „пролетни птици“ — Роланд с овчи възторг, а Курт — само за да го закриля. Държането на тези момчета и момичета, с техните хоругви и знамена, с техните свирки и песни, му изглеждаше крайно детинско и смешно. Роланд беше с голямо влияние над него благодарение на електрическия радиограмофон, който те имаха в голямата къща. Курт постоянно се молеше за особени изпълнения, като че това бяха забранени отрови: Артур-Щнабеловата Апасионата, Никиш Бетховеновата Ероика, Баховата Токата и Фуга, разливащи се от органа. Двамата изпушиха заедно първите си цигари, докато иглата следваше фините спирални жлебове, из които разцъфваше бавното изпълнение на Шумановия квинтет със съпровод на пиано.

— Ти си пияница — каза Роланд с благороден присмех. — Ти се опиваш от музиката.

— А от какво се опиваш ти? — попита Курт с възмущение.

— Аз ли? Много ли искаш да знаеш? — отговори Роланд, като се върна пак към своята арогантност.

Когато родителите му не бяха вкъщи, той позволяваше на Курт да изсвири няколко тона на пианото. Всички ноти, които съществуваха в музиката, бяха включени в белите и черни клавиши; цялата музика, която обвива сърцето като нажежена верига, буди носталгия и все пак я уталожва, беше запечатана в черното дърво на пианото. Курт се опитваше да я изтръгне от него със своите неловки и груби пръсти. Във всяка музикална пиеса имаше някакъв закон и принцип — той чувстваше това и когато беше на четиринадесет години, неговото най-голямо желание беше да научи тези тайни и да стане музикант. Чак когато той постъпи в Държавната музикална академия и започна да учи, неговият живот имаше вече цел и смисъл.

Обаче музиката, която до тогава беше неопределено удоволствие, недостижимо като блян, сега се отдалечаваше още повече от него, колкото повече той се мъчеше да я овладее; трябваше да бъде преодоляна барикадата от безкрайни и отегчителни упражнения за пръстите, един гъсталак от теоретични правила и закони и това беше цяло мъчение за непохватността на Курт. Той имаше големи, тежки, оловни ръце, наследство от неговите пролетарски баща и майка. Трябваше да работи по-усилено от всеки от своите състуденти с бързоподвижен ум, но въпреки това постигаше по-малко от тях. Все пак целият му живот беше в музиката. Галериите на операта и на концертните зали станаха негов дом. Той се остави изцяло в ръцете на своя професор, Симон Босковиц, един фанатичен руски евреин. За него цялата вселена сега сякаш се въртеше около една точка: етюдът, сонатата, която той в момента разучаваше.

Странно беше, че всички хора, с които беше в тясна връзка, всички, които проявяваха доброта към него, бяха евреи. Хората, които му плащаха, за да учи музика, бяха евреи. Учителят по пиано, неуморимият чернокос и гръмогласен Симон Босковиц, беше евреин. Повечето от неговите учители, неговите приятели и състудентите му бяха евреи. Д-р Хайн, който беше дал на баща му работа, когато бащата беше беден и безработен, беше също евреин.

— Докторът ли? Не бъди такъв смешен глупак? — извика в ответ Хайнрих Планке, когато Курт каза това. — Той си е точно на място. Той не е евреин! Аз бях във войната с него и той получи Железния кръст, първа класа. Мислиш ли, че някои мръсен, страхлив евреин би получил това отличие?

Курт започна да се съмнява.

— Кажи ми — вие наистина ли сте евреи? — попита той Роланд в училищния двор.

— Ти с всичкия ли си? — каза Роланд и описа един кръг на челото си.

Човекът, към когото Курт се чувстваше най-дълбоко задължен, Макс Лилиен, беше не само евреин, но и комунист. Макар че не беше вече млад, той винаги бе разпален, пламтящ от ентусиазъм и именно той помогна на Курт да следва музика. Той не го изпускаше от погледа си. Канеше го у дома си, разговаряше с него, заемаше му книги, запознаваше го с други млади хора, художници, писатели, журналисти и трудови хора. Малко се говореше между тях за политика и Курт беше благодарен за това. Във всеки случай, във въздуха се носеше твърде много политика и Курт не искаше да чува за нея. Всичко политическо звучеше фалшиво като остър дисонанс. Парламентът се състоеше от толкова много партии, намиращи се в конфликт помежду си, че той беше практически парализиран, докато недоволството се ширеше в цялата страна. Събранията, на които присъстваше баща му, сега обикновено се разтуряха от комунисти и всичко завършваше с ожесточено сражение. Полицията имаше много работа. В индустриалните квартали понякога се стреляше, но в Грюневалд не се тревожеха за това.

И младежката група, в която членуваха Курт и Роланд, се промени и стана нацистка. Ако Курт още се числеше към нея, то беше поради особени свои съображения. Туристическите групи се състояха от младежи и девойки и тези млади хора се държаха, както си искат в своите излети, в младежките хижи, в палатките, в горите и по бреговете на реките. Нищо не се говореше за това; то просто ставаше. Още от ранни години Курт изпитваше страстно влечение към жените, не към някои определени жени, а към целия женски пол. Проститутките не го привличаха, а и той нямаше пари за харчене по тях. Връзките с момичетата от туристическите групи бяха халтави и безотговорни. Това беше една също тъй примитивна удовлетворителна система, каквато са общите спални квартири за младите туземци по отдалечените и диви острови.

Освен това Курт още изпитваше чувството, че трябва да закриля Роланд и дори ако понякога му идваше наум да напусне тези кръжоци, той никога не можа да намери сила да изпълни своето решение.

Един ден той се скара с Макс Лилиен. Отиде при него, за да си заеме някои книги и го завари, като стягаше куфара си. Курт не можеше да не забележи колко загрижен и объркан изглежда Макс.

— За къде заминавате? — попита той.

Макс Лилиен сви рамене.

— Вероятно за Мюнхен — каза той след известна пауза.

Курт отиде при оставеното до стената пиано и го отвори механично.

— Не би било грешка да посвириш малко Бах — каза Лилиен, като пъхна в чантата си няколко чифта чорапи. — Когато човек слуша Бах, мислите му се подреждат.

Курт не обърна внимание на тази молба; той удари безцелно няколко клавиша и след това пак затвори пианото.

— Днес свирих като свиня — каза той капризно.

Лилиен веднага му дойде на помощ.

— Босковиц е доволен от теб, моето момче — каза той, като го потупа по рамото.

— Босковиц не знае какво става — измърмори Курт.

Макс Лилиен го погледна.

— Какво става? — попита той кротко.

— Нищо — каза Курт грубо. — Нищо не става. Точно там е работата. Касае се за всичко — видите ли — за цялата тази мътилка, в която живее човек. Какво значи всичко това? Какво ще стане с нас? Никой не знае какъв е краят. Ние учим, следваме, практикуваме, потим се, искаме нещо — и през цялото време знаем, че е идиотщина. Не води наникъде. Безработни и все повече безработни. Говорите за Бах. Кой иска да слуша Бах, когато всичко се руши?

— Точно това време е за Бах — каза Макс Лилиен утешително. — Точно в такова време хората имат нужда от Бах. По време на войната например… всички концерти се посещаваха масово…

Подигравателният поглед, с който го погледна момчето, го накара да спре. Идеалист, Курт мислеше надменно. Той гледаше изпитателно пламенния поглед на по-стария човек, неговите чисти сребристи къдрави коси, немощните му ръце на мечтател.

— Хубав свят ни оставяте — продължи той морализаторската си реч и намирайки, че е невероятно трудно да изрази мислите си. — Един куп отпадъци, един куп мръсотии — какво ще правим с тях? Има ли нещо, в което да можем да вярваме?

— Вие флиртувате с мнението, че сте „изгубено поколение“ — каза Лилиен нетърпеливо. — Вие имате своите проблеми, съгласен съм. Но допускате ли, че не сме имали и ние нашите проблеми, когато сме били млади?

— Всичко е такава каша… — каза Курт, без да слуша. — Всичко — целият гнил панаир. Цялото това блудстване всред туристите например. Понякога това те кара да се чувстваш болен наистина…

— Защо не ги напуснеш? — попита Лилиен.

Курт вдигна ръце и пак ги отпусна апатично върху капака на пианото.

— Ти нацист ли си? — попита Лилиен.

— Какъв идиотски въпрос! — отговори Курт грубо, за да въздейства убедително.

— Значи не си нацист — каза Лилиен. — Комунист ли си? И комунист не си. Тогава какво си? Никакъв не си. Аз ще ти кажа каква ти е грешката, мое момче. Ти нямаш цел. Ти нямаш идеал, който да осмисли живота ти.

Курт гледаше подигравателно възбудените движения на своя приятел, докато той тъпчеше напосоки и несръчно разни предмети в чантата.

— Трябва ли човек да бъде нещо? Едно или друго? Няма ли в света друга алтернатива освен нацист или комунист? Сам вие не сте били винаги комунист — продължи той мрачно.

Кръвта нахлу в лицето на Макс Лилиен. Дълбоката следа от рана на челото му, която той беше донесъл от войната се зачерви. Момчето го беше засегнало на болно място, най-чувствителното, най-болното място в духовния живот на Макс Лилиен. Години наред той беше представител на социалдемократическата партия, докато, отвратен от слабостта, от безпринципното интригантство и корупцията, от буржоазните склонности на своите другари беше преминал към комунистите. Той имаше много неприятели във всички лагери и не принадлежеше изцяло към никой от тези лагери.

— Ако имам някакво убеждение, аз държа на него, независимо дали то прави нещата трудни за мен или не — каза той високо, сякаш за да заглуши сам себе си. — Очаквам същото и от теб. Всичко друго е клинчене и безгръбначност, недостойно държане за един млад момък като тебе. Защо не се запишеш в партията? Тогава бързо ще намериш някакъв смисъл в нещата.

Курт отвори пианото и започна да свири. Той свиреше нещо крайно безсмислено — някакъв етюд от Черни: „En carilion“[1]. — „Партизаните се раждат, а не се създават“ — това беше всичко, което каза той.

Макс Лилиен затвори чантата си. Това беше последният път, когато Курт го видя. Той беше прострелян на Мюнхенската гара.

— Каква ужасна работа е политиката! — каза Курт на учителя си Симон Босковиц. Очите му бяха зачервени, а устните му — подути от плач и това му придаваше детински вид, но той не знаеше, че нощта, прекарана в сълзи, беше оставила следа по него.

— Ние трябва да се борим, Флорестан, ние всички трябва да се борим — отговори професорът натъртено, назовавайки го с едно име, което вземаше от Шумановия „Davidsbundler“[2], както правеше само в много особени случаи.

Няколко дни по-късно Курт отиде на Бюлоплац, в Либкнехтхаус, за да се запише за член на комунистическата партия. Стълбите бяха претъпкани, цялата сграда бръмчеше; бързешком се отваряха вратите, млади хора се втурваха навън с книжа в ръце, с напрегнат израз на лицето. Най-сетне той се намери в една стая, миришеща на бира и угарки от пури, и съобщи за своето намерение на един човек, седнал пред писалищна маса. Разгледаха го и го разпитаха. Нещо у него не се харесваше на партийните бюрократи. Може би го смятаха за нацистки шпионин, може би откриваха липса на фанатизъм. Той искаше да бъде комунист като човек, който полага венец на някой гроб. Той показа убедителни и сериозни писма, които Макс Лилиен му беше писал понякога и които бяха прочетени сега с респект и с някакво сухо вълнение. Най-сетне пред него бе поставен един документ, който той подписа непрочетен. Ръкостискане. Потупване по рамото.

— Знаете, че не е съвсем безопасно да бъде човек в днешни дни комунист в Германия — забеляза един гладко избръснат млад човек, чиито очи изглеждаха като очи на човек, който не спи достатъчно.

— Това не може да не остане незабелязано — отговори Курт по-скоро иронично.

Заповядано му бе да присъства на някои събрания, които бяха пълна противоположност на ония, на които беше присъствал с баща си. Той не беше нито възхитен, нито убеден. Марширува в една демонстрация, която завърши с уличен бой. Повали човек, който беше по-снажен от него, но не толкова силен и който непрестанно викаше: „Германио, събуди се!“. Нищо не излезе. „Макс Лилиен ме излъга, мислеше си Курт. Човек не трябва да се записва в никоя партия. Всичко става все по-безсмислено“. Скоро той започна да става немарлив по отношение на своите задължения към партията. „Музиката, мислеше той, музиката е по-добра от всяка политика“.

Една вечер през февруари, след едно представление на „Страданията Йоанови“ в старата певческа академия, той отиваше бавно пешком у дома си, понеже беше рано, а всички омнибуси бяха пълни. Той често се прибираше така, особено когато беше тъй развълнуван от музиката, както в този момент. Мислено повтаряше музиката, отмервайки такта предпазливо и доста срамежливо — от страх да не привлече вниманието на хората. Мина през Бранденбургската порта, стигна до Тиртартеш и понеже нощта беше хубава, закрачи по страничните алеи, все още потънал в музиката, която звучеше в главата му.

Когато небето над главата му стана червено и пожарни коли профучаха по главната алея с истерично дрънкане на звънци, а всички хора започнаха да тичат в една посока, той се пробуди изведнъж. Райхстагът беше в пламъци. Курт се присъедини към тълпата и се затича към пожара. Полицията образува широк кордон около местопроизшествието. Народът стоеше безмълвен и мрачен, гледайки нагоре към пламтящия, приличен на варел покрив; тук-там някои мъже си проправяха път между мълчаливите тълпи, викайки, сочейки нагоре, свивайки пестници. „Това са комунистите! Долу комунистите! Комунистите са направили това!“ — викаха те и след няколко минути бяха обработили вече достатъчно добре тълпата. Агент-провокатори, мислеше си Курт. Тогава му се стори, че пожарът има политическо значение. Един възстар господин, който беше стоял до него, сложи на устата си ръка, на която беше татуиран един орел, и измърмори.

— Комунистите? Глупости! Скоро ще разберете кой е подпалил Райхстага. Това ще ви отвори очите, мое момче.

Той плю, попривдигна панталоните си, както правят моряците и си проправи път навън от навалицата.

Курт си тръгна за вкъщи. Той зачака. Не се случи нищо. Нямаше стълкновения, нямаше революция, комунистическата партия бе разтурена. Арести, екзекуции. Духът му беше пострадал през време на краткия политически епизод. Сега той отново се гмурна в музиката. Още откакто бяха застреляли Макс Лилиен, той се беше усетил загубен и самотен. Той говореше на циничния жаргон на своето поколение, което бягаше от чувства и сантименталност, и се мъчеше да подражава на сухото остроумие на своя учител, но в душата си чувстваше, че беше мек и уязвим.

Наскоро след като страната беше поела нов курс, професор Босковиц напусна поста си.

— По-скоро ще продавам връзки за обуща в Хайфа, отколкото да давам концерти в Берлин — каза той.

Курт се мъчеше да не се издаде колко силно го засегна този удар.

— Чувствам се като сладкиш, който е бил изваден от пещта, преди да се е изпекъл — каза той, колкото небрежно можеше.

Напоследък Курт учеше вариациите в ре миньор на Менделсон; той все още не беше музикант; беше студент без учител. Упражняваше се безкрайно на пианото вкъщи, пианото, за което Макс Лилиен не плащаше вече вноските. Повече го от неговите съученици последваха професор Босковиц в чужбина.

— Не знам какво да правя — оплака се Курт на д-р Хайн, който беше помагал в плащането на уроците му.

Докторът слушаше разсеяно.

— Не знам какво да те посъветвам — каза той. — Ти си чист ариец. Няма за какво да се тревожиш.

Курт, чийто слух беше изострен от музиката, разбра какво се криеше зад думите му. Неговият приятел Роланд не беше чист ариец и което беше по-лошо, изглеждаше, че не знае това. Роланд вървеше по свой собствен път, сякаш нещо беше запълнило най-сетне пустотата, от която често обичаше да се оплаква. „Няма никакъв смисъл от това“, беше неговото мото по-рано. Сега той беше зает и важен.

През май неколцина младежи отидоха на тридневен излет в Шпреевалд. Роланд молеше тъй настоятелно да отиде с тях, че Курт се присъедини почти неохотно, донякъде от страх за своя млад приятел и донякъде привлечен от изгледа да прекара нощта с едно от момичетата. Сред облаци от комари, те се плъзгаха в плоскодънни лодки по тесните, обградени от дървета канали и пееха новите песни. Курт седеше между тях мълчалив и се усмихваше иронично на чистото арийство, което те разпръскваха в тези чисто славянски села.

През нощта се разположиха на стан в една ливада и Курт прекара един час с момиче на име Груде Хайлиг, с което по-рано беше имал случайна история. Кръвта й беше буйна и гореща, и гладна от младост и тя охотно му се отдаде въз влажната висока трева, докато жабите крякаха печално, а едрите комари пееха тиха песен. Като минаваше през нощния лагер, за да се върне в палатката, в която спеше с Роланд, той дочу сподавени гласове в палатката на груповия водач Герхард.

— Много добре, моето момче, както обичаш. Но последиците ще паднат върху собствената ти глава — казваше Герхард.

След това входната завеса на палатката се отвори и оттам излезе Роланд. Той не забеляза Курт, но след като извървя няколко крачки, спря и се загледа в небето с особено тъжен и надменен израз на лицето. Знамето с пречупения кръст се вееше морно и сънно от нощния вятър на върха на оста на палатката. Когато Роланд продължи да върви безшумно по мъхестата почва, Курт се изравни с него. Никой от двамата не проговори и те продължиха мълчаливо по пътя към палатката. Роланд се съблече в тъмнината, след това постоя вън пред палатката, гледайки пак нагоре към небето по същия сериозен, самотен, печален начин. Неясната светлина на мъгливата лунна нощ между редките дървета на просеката беше бяла върху неговото слабо момчешко тяло. Курт, лежащ вече на одеялото си, го гледаше с известна изненада, но беше сит и сънлив, и отпаднал след своето любовно приключение.

— Да не си се карал с Герхард? — попита той.

Роланд вдигна рамене, върна се в палатката и легна на одеялото си.

— Ако искаш да го наречеш кавга… — каза той.

— Какво искаше той от тебе?

— Не е необходимо да си кой знае колко прозорлив, за да отгатнеш — каза Роланд надменно. — Те всички искат едно и също — момичетата и момчетата. То е вулгарно.

Курт не каза нищо. Роланд се обърна на другата страна и скоро заспа. Курт се вслуша известно време в дишането му, след това също заспа.

Едва след смъртта на Роланд той си спомни студения и самотен Роландов глас в тъмната палатка. Той също спадаше към следвоенното поколение, което не се изненадваше от хомосексуалната любов. Може би това беше наследство от войнишкия свят по време на войната; или може би то беше — в една свръхнаселена страна умора от възпроизвеждането. Някои го намираха забавно, други — трагично, трети — интересно, а мнозина сноби вземаха участие в него като последна мода: щом науката се зае с този проблем, той бе изместен от сферата на морала в сферата на медицината. Чистката от 30 юни, тайното екзекутиране на безброй хора, фанатичното преследване на онези, които бяха останали, всичко това дойде като гръмотевичен удар. Курт пак почувства, че му се повдига в гърлото и усещаше в устата си същия онзи вкус на леш, какъвто изпитваше след войната, когато яде за пръв път месо. Груповият водач Герхард също беше изчезнал.

Странно безпокойство обзе Курт; той искаше да знае, да обясни на себе си и да разбере как стана всичко това, защо беше убит Роланд и кой беше го сторил. Но не откри нищо. Над мъртвите се беше сключило мълчание, подобно на дълбока, черна вода.

Малко по малко се разпадна на късове светът, в който Курт Планке беше у дома си. Това започна с убийството на Макс Лилиен; сетне професор Босковиц отиде в изгнание, приятелите от неговия кръг бяха разпръснати, книги се горяха и преследваха, дори музиката беше друга, пък и самият език. Роланд беше мъртъв, а д-р Хайн беше избягал. За известно време Роландовата стая светеше през цялата нощ, а след това цялата къща беше продадена на цена, която правеше продажбата да изглежда като конфискация. Подполковник фон Щетен, който приличаше на древен скелет, бе откаран до таксито в стол на колелца и замина. Разправяха, че Роландовата майка се намира в санаториум и не била с всичкия си. Планкеви напуснаха шофьорската хижа, пианото им беше взето и изчезна в една мебелна кола. Курт седеше вкъщи и забравяше, пръстите му не бяха заети и бавно се схващаха. Понеже Хайнрих Планке, бащата, беше влязъл рано в партията и се ползуваше с нейното благоволение, той успя да получи работа пак в една фабрика. Наистина това беше химическа фабрика и той можа да бъде приет само като неквалифициран работник. Заплатите бяха спаднали и трябваше да се плащат всевъзможни такси. Никой не знаеше дали работниците бяха доволни или не, защото никой не смееше да каже, каквото мисли. Всеки се боеше от всекиго. Но мнозина, които по-рано не бяха нищо, сега бяха нещо, с което можеха да се гордеят — те бяха германци, партийци. На един унизен народ бе възвърната гордостта. Един копнеж, дълбоко вкоренен в германската душа, за задоволяването на който демократическата ера не беше направила нищо, сега беше удовлетворен — копнежът за разкош, блясък и величие; за строги команди и заповеди; за дисциплина и подчинение; за големи думи и гръмки речи; за обличане в униформа.

Курт често се чудеше защо той самият не може да върви в крак и да бъде доволен и въодушевен като милионите. „Твърде много си се движил между евреи“ — казваше баща му. „Това е възможно“, мислеше си Курт. Той седеше в кухнята на тяхното малко работническо жилище и се чувстваше загубен и нещастен. Майка му го упрекваше, че е нехранимайко. Той се записа в съюза на музикантите, за да бъде регистриран като безработен, но работа не получи. Ако имаше пари, щеше да напусне дома си, но нямаше нито стотинка. Когато входът беше безплатен, той отиваше в музеите и в аквариума просто, за да мине времето. Стоеше и гледаше сини риби от южните морета, докато през главата му минаваха откъси от музика за пиано, която беше свирил. В неделни дни ходеше в католишките църкви, за да слуша хора и органа.

Но ето че един ден той бе арестуван след обиск от полицията, която претърси шкафа му и намери писма от Макс Лилиен, както и забранени книги, които той не беше успял да върне, след като Лилиен бе застрелян; всичко това доказа, че той е бил комунист. Майка му плака, а баща му го руга. Хайнрих Планке никога не можа да си представи, че този вятърничав човек е негово собствено дете.

Курт остана в ареста три дни. Всяка нощ го вдигаха от сън и го разпитваха. Искаха от него имената и адресите на подозрителни личности; имаше комунистически брошури, минавали от ръка на ръка — от къде бяха дошли те и кой ги разпространяваше? Понеже нямаше какво да признава, той беше третиран грубо. Не го биха, но прилагаха една твърде съвършена система на душевен гнет. На третия ден го заведоха при друг инспектор, който любезно му предложи стол и папироса, чийто дим Курт вдъхна жадно, и който го подложи умело на кръстосан разпит. Нервите му бяха станали като пихтия, студени и разбити.

— Ние бихме били много доволни да се отнасяме добре с вас, ако и вие бихте постъпвали така с нас — каза инспекторът. Курт се усмихна вежливо и леко. Беше му предложено да го издържат като студент в Държавната музикална академия при условие че ще ги осведомява за всяка подозрителна дума или приказка, казана било от ученици или от учители.

— Не знам дал съм достатъчно хитър за това — каза Курт объркано.

— Би било зле за вас, ако не сте — каза инспекторът. Освободиха Курт и му заповядаха да се яви след два дни.

От затвора той отиде право в жилището на фрау Ирена Хайн. Новият й адрес беше изпъкнал в паметта му с извънредна яснота. Всичко, което той вършеше сега, беше чудно ясно и прозрачно. През последните седемдесет и два часа никога не го оставяха да спи по-дълго от десет минути наведнъж и може би това беше причината за сомнамбулската сигурност, с която действаше.

Фрау Хайн и баща й сега живееха в един нов и евтин квартал зад Пройсенпарк. Като минаваше край пейките в парка, Курт видя прясно боядисаните в жълто пейки, които бяха белязани с думите: „За евреи“.

Жилището беше във вътрешната къща и самата фрау Хайн отвори вратата. Тя беше напуснала неотдавна санаториума. С вълнение, което не можа да прикрие, Курт позна старите мебели, натъпкани в малката стая, фрау Хайн изглеждаше както винаги и особеното ясновидство, с което Курт беше надарен сега, не даваше възможност да види как хубавото лице на Роланд прозираше призрачно от нея. Той й каза накъсо, но доста запъхтяно, че има нужда от пари, за да напусне страната.

— Къде ще идете — попита тя с усмивка. Тя се усмихваше през цялото време и това също й придаваше някаква призрачност.

— Мисля… в Париж — каза Курт. — Професор Босковиц е там, а мисля… че и доктор Хайн.

Тя продължаваше да се усмихва и го гледаше замислено-изненадано.

— Защо искате да заминете? — попита тя.

— Концентрационният лагер… — беше всичко, което каза той.

Тя постоя още един момент с лице към него и след това се извърна.

— Ще ви дам адреса на мъжа си — каза тя. Полковникът, който седеше в стаята на своя стол на колелца, тупаше нетърпеливо по страничното облегало на стола. — Мъжът ми ще се радва да ви види. Той много ви обичаше — каза фрау Хайн, като пишеше адреса. — Мисля, че е много добре в Париж.

Тя постави в плик бележката и извади от една заключена касетка пет банкноти от по десет марки. Това беше всичко, което щеше да му бъде позволено да вземе със себе си.

— В ред ли е паспорта ви? — попита тя.

— Абсолютно — каза Курт, почти слисан от яснотата в собствената си глава. — Взех го със себе си, когато бях арестуван, именно за всеки случай.

Фрау Хайн пак го погледна замислено.

— Можете да бъдете благодарен, че не са ви го взели — каза тя, като слагаше парите в плика. — И слушайте, Курт, кажете на мъжа ми, че съм много щастлива и изглеждам добре — нали изглеждам добре? Кажете му това, моля. Надявам се, че ще пътувате добре — добави тя с разсеяна вежливост.

Когато беше пак на улицата, Курт се чудеше дали да иде да се сбогува с родителите си. По-добре — не, реши той. Животът му през последната година беше така разстроен, че неговото внезапно бягство като в транс изглеждаше логична последица от него. „37, Рю дез-Акасия“ — беше надраскано на бележката. Той отиде на гарата „Цоо“, купи си билет, чака два часа в чакалнята, изяде две ябълки, механично препрочете няколко пъти разписанието за пристигащите и заминаващите влакове. За пръв път от много години насам мозъкът му беше напълно безмълвен, празен от мелодии.

Щом се качи във влака, той заспа. В съня си беше пак дете, силният глас на Балтийско море пееше високо, той търсеше гъби по пасбищата, където те растяха обикновено с хиляди, но не можеше да намери нито една.

Париж винаги е бил пристанище за бежанци, за емигранти, за политически подозрителни лица, гостоприемен за всички, които обичат свободата и страдат за нея. Париж ги приемаше, без да им създава много затруднения, основа няколко благотворителни комитета, справяше се с първата вълна на емигрантите, гостоприемен и състрадателен, без да прекъсне нито за миг своя всекидневен живот. Той беше приемал руси, арменци, унгарци, детронирани крале, изпаднали в немилост китайски генерали от запаса, свободомислещи италианци, бягащи от Мусолини, революционери и бунтовници, политически бежанци от всяка неомиротворена страна. Сега беше ред на германците. Те се настаняваха в евтини малки хотели, в тавански стаи по Рив гош, но също и в кокетни нови къщи по улиците край Елисейските полета, където богати емигранти временно даваха подслон на бедни емигранти. Те бяха рязко разделени на два лагера: едни, които бяха изнесли навреме парите си от Германия, и други, които живееха с петдесет марки месечно — всичко, което им се разрешаваше тогава, или от милосърдието на другите.

Онова, което разяждаше и разслабваше вътрешно всички тези хора, беше тяхното принудено безделие. Те всички бяха свикнали да работят, но Франция им отказваше разрешение за работа. Франция имаше достатъчно свои грижи във връзка с безработицата и внезапните избухвания на безредици по улиците. Тя можеше да дава на чужденците подслон, но нищо повече. Тези германци седяха непрекъснато в кафенетата, прекарвайки цели часове над чашка кафе, станали безчувствени към подканванията на келнерите. Те говореха за политика и философия. Тези евреи и комунисти изпитваха горчива носталгия за Германия. Всеки ден имаше нови истории за „него“. Те упражняваха своето остроумие, за да намерят поне малко облекчение в своето нещастие. Крояха планове, изковаваха идеи: нещо трябваше да се обърне, това не можеше да продължава така. Всеки изгнаник имаше някоя малка лична надежда, която поддържаше живота му.

Курт намери д-р Хайн в едно призрачно жилище на Рю дез-Акасия. Всички мебели бяха в калъфи, полилеите бяха в големи ленени торби, въздухът миришеше на прах против молци, а дъските на пода бяха голи. Още по-лошо беше, че цялата тази закрита слава издаваше известна елегантност и блясък.

Д-р Хайн заемаше един ъгъл в голямата кухня, в която беше домъкнал една софа. Неизмити чаши стояха на кухненската маса, леглото беше неоправено, възглавницата нямаше калъф, а д-р Хайн ходеше насам-натам с износени спални пантофи и със стар халат над пижамата.

— Жената, която се грижи за мен ме остави в окаяно положение — каза той.

Курт се направи, че вярва на тази очевидна лъжа.

— Можете ли да ме подслоните за няколко дни, докторе? — попита той. — Вие сте единственият човек, когото познавам в Париж, а да се върна не мога.

Той се смути, като видя, че лицето на стария човек започна да се гърчи, а след това разбра, че докторът плачеше. Сам той изпита тежък удар, когато научи, щом пристигна в Париж, че Симон Босковиц беше умрял в Цюрих. В Германия не се знаеше нищо за съдбата на изгнаниците.

Курт се залови да сложи в ред кухнята.

— Жилището принадлежи на един бивш мой пациент, — обясни д-р Хайн. — Семейство Манолеску е в Кан. Аз мога да пестя много, като имам възможност да живея тук.

Портретът на мадам Манолеску с маслени бои, висеше над камината в салона — една пищна жена, облечена в зелено и държаща ветрило. Преди войната, когато е бил рисуван портретът, тя е била млада и красива.

— Французойка ли е? — попита Курт, колкото да каже нещо.

— Не, румънка — отговори д-р Хайн. — Тя има много хубава дъщеря, която следва тук в танцувална школа, затова са дошли да живеят в Париж.

— Кога ще се върнат? — попита Курт.

— Не знам — отговори докторът.

Това накара Курт да се почувства неловко. Щом позвънеше звънецът на вратата, той трепваше. „Къде ще отидем тогава? — мислеше си той. — Къде?“.

Всеки ден докторът очакваше писмо от жена си, но пристигаше само едно писмо на две седмици.

— Тя е много добре — съобщаваше докторът. — Ще ми дойде на гости, щом намеря самостоятелно жилище. Тя пише тъй сърцато! — казваше той, като вдигаше поглед от писмото и поглеждаше Курт. — Поради цензурата не може да каже всичко, което би искала — продължаваше той. — Трябва да се чете между редовете.

Той веднага стана да напише отговор, но скъса много листове от евтината хартия, която бе купил за тази цел. Разказваше й, че се чувства добре, много добре наистина, и че очаква тя да дойде скоро. „Професор Лафит, един стар мой ученик — спомняш ли си го? — прави всичко, каквото може, за да издейства да се направи изключение в моя полза и да ме приемат на служба в болницата «Свети Антоний». Въпросът ще бъде решен вероятно този месец“.

Решението взе формата на вежливи съжаления. Д-р Хайн уведоми Курт за това с храбра усмивка.

— Все още има надежда за Руан — каза той оптимистично. — Има изгледи да започна практика там. Потребна ми е само благосклонната дума на префекта…

Понякога Курт се изненадваше, че докторът продължава да живее. Всичко беше тъй безнадеждно и безцелно! Когато изтечеше една седмица, без да се получи писмо от жена му, той съвсем отпадаше, а след това идваше писмо, което със своята престорена веселост вливаше прясна жизнена сила в него.

Постепенно Курт разбра, че това бе единственото нещо, което поддържа живота на доктора: надеждата, че ще бъде в състояние да предложи на жена си един нов живот в друга страна. Всяка сряда вечер отиваше на Рю д’Юниверсите, където в обор, който беше превърнат в ателие, той свиреше камерна музика заедно с един русин, един белгиец и един германец.

— Отказах се от пушенето — каза той, — но без музика просто не мога да мина.

Курт го придружи два пъти, но не можеше да издържа скърцането и търпението на четиримата ентусиасти.

Той зае оголеното легло на мадам Манолеску; горната табла беше тапицирана с блестящ атлаз, който излъчваше застоял и повехнал парфюм. Когато се събуди през нощта, видя светлина в кухнята и чу монотонно мърморене. Той стана и на пръсти отиде в кухнята: докторът седеше на своята софа и изучаваше френски от един медицински наръчник. Курт тихо затвори пак вратата. Сам той учеше по слух. Говореше с всекиго — с пощенския раздавач, с портиерката, която метеше стълбището, с хората от бакалницата, където купуваше картофите за тяхното скромно ядене, с келнерите в кафенето, където докторът го водеше понякога. По този начин той учеше един орязан, всекидневен френски език, който звучеше доста забавно в неговата северногерманска уста.

В салона имаше пиано. То беше заключено. Курт свикна да прави дълги разходки по крайните булеварди. Нуждата за жени отново го потискаше, но той не познаваше нито една жена и нямаше пари. Разхождаше се непрестанно, за да се измори. Но улиците бяха пълни с момичета, момичета с пол, момичета с уста, с гърди, с бедра. Той вървеше сред някаква червена мъгла, страдаше от замайване и главобол, не знаеше какво става с него.

Един ден се получи телеграма от мадам Манолеску и след час те пристигнаха: мадам, нейната красива дъщеря Елен, една слугиня французойка, едно пекинско кученце на име Фо, куфари, цветя, смях, поздрави, парфюми; безгрижни, весели хора. Мадам целуна доктора, а когато той й представи Курт като свой питомец, тя целуна и него.

— Колко хубаво е, че сте тук да правите компания на нашия беден доктор! — възкликна тя. — Той ми разправи всичко за вас. Зная всичко. Вие сте виртуозът. Колко очарователно — той се изчерви. — Погледни, Елен! Не трябва да се сърдите, че една стара жена ви е целунала.

Мадам изглеждаше по-млада, отколкото беше на портрета от преди двадесет години. Тя имаше мека коса, избелена до платиненорус цвят, здравата слабост на жена, която се подлага на масажи и прави упражнения, и се поти, и гладува, големи очи и грижливо гледана кожа.

— Почерняла съм като циганка — каза тя, като се гледаше в огледалото. Тя закичи под брадичката си китка цветя, за да прикрие опасното място, където започваше да се проявява възрастта.

Изведнъж жилището се изпълни с въздух, светлина и шум. Прозорците бяха разтворени, калъфите — свалени; във вазите имаше цветя, трапезата бе сложена. Изпратиха слугинята в избата за шампанско. Телефонът звънеше, кучето лаеше, Елен свиреше валс, мадам отиде в кухнята да направи своя прочут omeiette aux finex herbes[3]. Д-р Хайн стегна куфара си, елегантния, скъп куфар, който беше останал от дните на неговото благополучие.

— Сега ние ще се сбогуваме, мадам — каза той, като отиде при нея в кухнята.

— Ще се сбогувате ли? Но къде отивате? — попита мадам.

— На хотел — каза докторът.

Мадам го изгледа замислено за миг; в ръката й беше увиснала една дървена лъжица.

— Глупости, докторе — каза тя. — Няма да ви пусна да си отидете. Вие ми спасихте живота, мосю — и мислите ли, че ще ви оставя да идете на хотел сега? Освен това ние се радваме, че ще има мъже в къщата. Елен — извика тя към салона — нали се радваме, че ще имаме мъже вкъщи?

— О, ти си луда — отговори Елен леденостудено, без да прекъсне своя валс.

Ядоха и вдигаха наздравици за по-добри времена. Пред доктор Хайн имаше сребърна кутия за цигари и той пушеше без прекъсване. Мадам създаде една нова стая; това беше наистина една слугинска стая в таванския етаж, но никой не каза нищо. Мъкнаха мебели нагоре по стълбите, слугинята работи до задъхване, мадам сновеше из жилището, събираше вази, огледала, книги и столове и даваше да ги отнесат горе. Най-сетне тя направи преглед на работата си и изглеждаше доволна. С цялата доброта на сърцето си тя помоли д-р Хайн да й прости, задето не може да му предложи нищо по-добро.

— Аз не съм такава мила персона като Марго — каза тя, смеейки се.

Марго, обясни тя, била една малка кокотка, която не ходела по улиците, но имала няколко свърталища, където си избирала мъже. Между тези мъже имало един германец, който редовно ходел в Париж и редовно прекарвал една нощ с Марго. Но дошъл на власт Хитлер и Марго получила писмо: „Мила Марго, трябва да напусна страната. Имам жена и две деца, а мога да взема само много малко пари със себе си. Моля кажи ми къде мога да живея със семейството си“.

Марго отговорила: „Mon pauvre chou[4], както знаеш, имам три стаи, а ми е потребна само една. Мисля, че ти и твоето семейство можете да живеете при мене също тъй, както и където и да било другаде. Когато имаш пари, ще можеш да ми се изплатиш“.

— И така — заключи мадам — цялото семейство с всичкия си багаж заживя у Марго, а жената няма никаква представа как е станало всичко.

Мадам излъчваше неотразима топлота и добро разположение на духа и макар че Курт разбираше едва половината от това, което тя казваше на своя плавен френски език, той се радваше и нито за миг не сваляше очи от устата й. Шампанското го удари в главата и той се изправи и държа тост. Мадам се превиваше от смях пред неговия развален френски език и дори на лицето на Елен се появи бледа усмивка. Тя беше толкова студена, колкото гореща беше майка й — една хладна, белокожа, тъмнокоса хубавица.

— Като лунна богиня — каза Курт в своето опиянение от шампанското.

— Бебчо става лиричен — изсмя се мадам. — Хайде, вървете на пианото, бебчо, и ни изсвирете нещо хубаво.

— Какво да изсвиря? — попита Курт Елен, която седна до него на столчето пред пианото.

— Болеро, Равел — каза тя.

Беше слушал тази музикална пиеса, но никога не беше я свирил. Пръстите му бяха отвикнали, но понеже беше пиян, той свири. След известно време Елен стана и се понесе из стаята в някакъв танц. На мадам хрумна идея.

— Трябва да танцуваме сега, когато са вдигнати килимите — извика тя радостно.

За миг тя донесе електрически грамофон, свика по телефона приятели и вечерта завърши сред оргия от танго и малки кренвирши, които се появиха към полунощ, неизвестно откъде.

— През целия си живот не съм бил толкова весел — довери се Курт на доктора, когато двамата отидоха да си легнат в своята новомебелирана таванска стая. Той сънува трескави и объркани сънища за двете дами Манолеску, които в съня му се бяха слели в една — Елен, която беше красива, и мадам, която танцуваше танго тъй добре и с толкова голям вкус, както правеше всичко друго.

Курт желаеше Елен и на няколко пъти се опитваше да я целуне. Никакво възражение и никакъв отговор. Ако в речника му имаше думата любов, той щеше да знае, че се е влюбил в Елен. Въпреки това в края на краищата той беше вече любовник на майка й.

— Тези, които ме обичат, ми казват Гуся — каза тя още първия ден — и така те бяха един за друг Гуся и Бебчо. Тя го завладя с леко сърце и без да се колебае, а той се отдаде доброволно. Тя проявяваше силно майчинско чувство и то успокояваше обърканото момче. Тя му показваше Париж; двамата се возеха по цели часове из града в нейната кола и правеха излети до Фонтебло и Версай. Хранеха се в потайни ресторанти, известни само на гастрономи, танцуваха в артистичните бохемски нощни клубове на Монмартр; правеха и по-далечни излети и прекарваха нощта в старинни малки ханчета, предназначени само за любовници. Понеже той имаше само износения си костюм, мадам го заведе при шивач, поръча му костюми, избра моделите; докато той правеше пробите, тя седеше и го наблюдаваше, обръщаше внимание на това, което харесваше у него.

— Мосю има широки плещи, затова няма нужда от подплънки — уведоми тя крояча, който правеше пробата. — Мосю има тесни бедра, панталоните трябва да прилягат добре.

В замяна на това той трябваше да ходи с нея, когато тя си избира дрехи. Дамите от модното ателие се отнасяха с оскъдна вежливост към него, младия любовник на една застаряваща жена, един жиголо, когото тя поддържаше. Когато отиваха на публични места, мадам пъхваше в ръцете му кесията си. „Моля, вземи я, Бебчо“ — и той плащаше със сведен поглед голямата сметка. По-късно тя му даваше непопълнени чекове. „Моля, Бебчо, изтегли за нас малко пари от банката — колкото обичаш. Това е по-просто“, казваше мадам.

Понеже Курт никога не беше имал пари, той не знаеше какво да прави с тях. С нейните собствени пари той й купуваше цветя и подаръци и даваше твърде големи бакшиши. Жиголо, мислеха си келнерите зад гърба му. По лицата на слугинята, портиерката и дебелата готвачка той долавяше същия израз на забавно презрение. Дори Фо, галеното кученце, гледаше отвисоко на него. Само Елен не забелязваше нищо, а д-р Хайн беше твърде задълбочен в подготовката за медицинския изпит на френски, който щеше да положи, в случай че получеше разрешение да се установи в Руан.

Една вечер те танцуваха в бар, чиито стени бяха покрити с огледала. Курт се радваше на собствения си вид. Той носеше новия си вечерен костюм с широки рамена и с панталони, които прилягаха плътно до бедрата му. Отпред на ризата му имаше бисерни копчета, а на ръката му — платинен часовник — подаръци от Гуся. Гладката му коса блестеше от брилянтин, а лицето му изглеждаше бледо от пудрата, която Гуся го беше накарала да сложи. На бутониерата си имаше тъмночервен карамфил, а на малкия пръст на лявата ръка — сапфирен пръстен. Датата на тяхната първа нощ бе гравирана на вътрешната страна на пръстена.

Неочаквано той съзря в огледалото и Гуся. Той често беше наблюдавал, че тя повяхва до края на вечерта и особено когато трябваше да пие нещо, под очите й се появяваха малки подпухнали торбички. Рамената и се отпущаха и за четвърт час тя се състаряваше с няколко години. Сега, когато Курт ненадейно срещна сам себе си в огледалото и се видя — един добре изглеждащ жиголо, обвил ръка около една стара жена, той се сепна. Събуди се и за пръв път от няколко седмици насам дойде на себе си. „Никой не се интересува от това, че съм влюбен в жена, която е по-стара от мен“, помисли си той въпреки това. Но се видя в огледалото такъв, какъвто го виждаха другите. Слаби и студени тръпки пропълзяха по гърба му.

Той проведе сериозен разговор с д-р Хайн. Не беше лесно да откъсне човек доктора от заниманията му, защото той работеше с фанатизъм, който изключваше всичко друго. Клепачите на очите му бяха тъмночервени, а вените на ръцете му изпъкнали.

— Не е дребна работа за стар човек като мен да зубри наново всичко за изпит — оплака се той разсеяно.

Курт му разказа каквото мислеше. Мадам била много мила към него и правела всичко с най-добри намерения, но изглеждало, че не знае кой е най-добрият начин, по който трябва да го прави. Той помоли сериозно доктора да й говори. Той не искал подаръци, искал със собствени усилия да припечелва нещо, колкото малко и да бъдело то. И желаел да работи, да свири на пиано и да има време за себе си.

— Аз съм музикант в края на краищата, а това тя не може да види — каза той умолително.

— Кажи й го сам — каза д-р Хайн смутен.

— Не мога.

— Защо не можеш?

— Не мога да ви кажа.

Д-р Хайн отправи към него изпитателен поглед и още същата вечер говори с мадам. Тя бе трогната и очарована.

— Колко очарователно! Бебчо желае да работи! Какво изискано дете си ти и каква глупава стара жена съм аз, като те мъкна по нощни клубове, вместо да те оставя сам с Бетховен. Но край на това. От сега нататък ще бъдем сериозни хора — извика тя и обви ръцете си около шията му, започна да дърпа ушите му и да търка носа си в неговия.

Работа за Курт беше намерена с изненадваща бързина. Сержинская, Еленината учителка по танц, търсеше пианист. Тя трябваше да направи балет за едно ревю и даваше уроци от сутрин до вечер. По това време в целия свят вратите за работа бяха затворени и залостени: имаше съюзи и синдикати, някои от които бяха затворени за нови членове, докато други не приемаха чужденци и Курт беше удрял много пъти на камък през своите първи седмици в Париж. Но ето че сега той беше в танцувалната школа на Сержинская. Там миришеше на пот от много момичета и работата беше монотонна. Едно, две, три, четири и пак едно, две, три, четири, това траеше цели часове без прекъсване.

Момичетата в къси гащета го третираха не като мъж, а като растение. Те излизаха полуоблечени и равнодушни от импровизираната гардеробна, прокарваха пръсти през косата му, облягаха се на рамото му, караха го да връзва връзките на танцувалните им обувки, да им закопчава копчетата и да им държи червилото. Елен беше една от тях и неговият копнеж по нея, който беше замрял в леглото на мадам, отново се пробуди.

Понеже пръстите му се бяха схванали, той се упражняваше по цели часове в салона. Това правеше дълбоко впечатление на мадам. Тя обикаляше крадешком, на пръсти, около него, хвърляше към него възхитени погледи и сядаше наблизо със своята вечно недовършена бродерия.

— Аз съм тиха като мишка — изшушука тя с пронизителна въздишка.

Вниманието й дращеше и крещеше в ушите му. Той тръшна капака на пианото.

— Не мога да работя така — извика той, изгубил търпение.

В миг сълзи потекоха по повехналите бузи на мадам, тя се измъкна на пръсти и се върна в спалнята си. Курт трябваше да я последва и утешава.

С първите пари, които му плати Сержинская, той си нае отделна стая — ако тази дупка заслужаваше името стая — в един малък хотел близо до гарата Монпарнас. Сега пак престанаха напълно неговите упражнения. Още когато беше започнал да работи, мадам се беше разочаровала от него.

— Станал си отегчителен като съпруг — оплакваше се тя.

На фона на разгулния живот, който водеше той, д-р Хайн се измъчваше до смърт. Да, той не беше получил разрешение да практикува като лекар в Руан и сега кореспондираше с университета в Ерусалим. Отговорът беше изискано вежлив. Палестина беше допуснала всички емигранти, за които имало място. Обетованата земя не можела да се справи с повече доктори или интелектуалци от какъвто и да било род. Земеделски работници, от това имали нужда там. Комитетът намекна, че нямало никаква нужда от покръстени евреи ренегати от рода на д-р Хайн. По-късно той беше започнал да работи над английския език, цялата медицинска наука на английски. Беше на петдесет и три години, а изглеждаше стар човек. В Америка, така му разправяха в кафенетата, в Америка било лесно да започне наново. Нощем Курт трябваше да седи в неговата таванска стая и да му задава най-простите въпроси по органическа химия като на ученик. Докторът беше заковал върху наклонената стена над главата си едно насърчително писмо от Ирена.

Танцувалната школа на Сержинская се подготвяше за танцов спектакъл, в който щеше да се допуска публика срещу заплащане. Елен се упражняваше в един танц, наречен „Танцът на ловеца на бисери“. Тя помоли Курт да работи с нея. Килимът в салона бе отново навит на руло и Курт започна да свири откъси от „Арлезианката“ на Бизе, а в това време чуваше зад гърба си тежкото дишане на девойката, която танцуваше, чуваше я да се тръшва с глух шум на пода след всяка фигура. Между тях имаше напрежение, някаква жица, натоварена с електричество. Една вечер те и двамата избухнаха. Курт я насили и я целуна; той се беше борил достатъчно дълго, за да се въздържа. Елен не му удари плесница, тя направи нещо много по-лошо. Тя се извърна и плю шумно и решително на пода. Курт се вцепени до корена на косите си.

— Защо сте така жестока към мен? — попита той с пребледняло лице.

— Като имате предвид, че майка ми ви издържа, вие би трябвало да имате поне скромността да не й изневерявате в нейния собствен дом — изкрещя Елен. Ненадейно тя избухна в хълцания и като се сви изплака сърцето си: — Винаги все същото — всеки от нейните жигола се опитва и с мен — но аз не съм като майка си.

Курт се измъкна, измърсен от главата до петите, сякаш беше паднал в яма с кал.

На следващия ден стана скандал в танцувалната школа.

— Не заспивайте! — изкрещя му Сержннская. — Няма никаква полза от вас, вие само разваляте всичко.

— Ако не ви задоволявам, мога да напусна — каза Курт. От цялото унижение той се чувстваше така пламнал отвътре, сякаш беше глътнал пакет игли.

— Толкова по-добре — извика разярената танцьорка. — Отдавна ми е омръзнала цялата тази работа. Ако мадам Манолеску желае да ви снабдява с пари, нека ви плаща направо, вместо да устройва този фарс.

Момичетата от балета стояха неподвижно, грациозно подпрели ръце на прозрачните си поли. Курт си взе палтото и излезе с цялото достойнство, което можа да събере в своето нещастие. Няколко дни той не ходи на Рю дез-Акасия, но след това се обясни с мадам.

— Знам, че правите това с най-добри намерения — каза той, изпитвайки по-скоро съжаление към нея. — Но вие ме завлякохте толкова надълбоко, че не зная как ще изляза един ден от там.

Мадам го утеши разсеяно. Тя имаше нов любимец, един блед, тъмнокос, меланхоличен руснак от балетната школа.

Няколко дни по-късно господин Манолеску пристигна в Париж: един къс, енергичен, дребен господин с пълна уста златни зъби. „Клетото куче“, беше го изричала винаги мадам, ако изобщо го споменаваше някога. Това „клето куче“ бързо разпръсна нареденото и взе жена си обратно в Букурещ. Всичко се спука като сапунен мехур от евтин и твърде силно парфюмиран, твърде розов сапун.

Д-р Хайн се пресели с всичките си книги и с всичките си грижи в мъничката стая на Курт. Няколко седмици след това парфюмът на мадам лепнеше по косата на Курт, по неговото бельо, по малкия му куфар и по украсените с монограми копринени жиголовски пижами. После и това изчезна. Понякога той чувстваше някакъв слаб копнеж по Гуся. Или може би беше по Елен…

Нищо не излезе от Америка. Д-р Хайн трябваше да представи пари, за да може да влезе в страната и да посочи хора, които да гарантират за него, да му осигурят финансова база. Изтощен, докторът сложи настрана своите английски речници. В продължение на няколко седмици двамата не знаеха какво да правят. Но писмата от Берлин идваха. На лице беше твърдата воля, която поддържаше д-р Емануел Хайн бодър, да бъде в състояние да предложи още веднъж на жена си добър живот. Сякаш той трябваше да изкупва вината, че е евреин.

Някои от изгнаниците бяха намерили работа за себе си: те приготвяха германски сладкиши и ги продаваха на други германци, които имаха малко пари; надписваха адреса над пликове, отваряха си дори магазини, правеха салами, откриваха чайни, подвързваха книги. Те бяха германци, упорити и трудолюбиви, и не се предаваха.

„Моята професия? Жиголо“ — мислеше си Курт. Той беше слязъл до самото дъно. Бледият руснак от балетната школа му се смееше, като го срещнеше на улицата. Веднъж той го заведе в един нощен клуб, където търсеха партньор за танцуване. Имаше много мили туристки в Париж, те всички имаха страст към танцуването и много от тях даваха бакшиши на партньорите си. По този начин Курт и д-р Хайн живяха известно време.

Един бивш пациент на доктора, англичанин, му писа от Шанхай. Човек можел да иде там, ако има десет долара в джоба си. Можел да практикува като лекар, без да държи изпит. Англичанинът пишеше с благодарност и уважение и питаше д-р Хайн дали не би искал да емигрира в Шанхай. Писмото прозвуча в тяхната парижка мрачина като зов на тръба. Емануел Хайн писа на жена си и тя му отговори веднага. Да, тя имала смелост и щяла да го последва и на края на света и щяла да бъде особено щастлива да иде в Шанхай, защото това име звучало като рай на свобода и независимост. Д-р Хайн се оживи отново. Той показваше писмото в кафенетата и не говореше за нищо друго, освен за тази нова възможност.

— Получих покана да се установя в Шанхай — хвалеше се той с детинска гордост.

Никой не му вярваше.

— Добре, ако имате такива чудесни възможности, защо не заминете? — питаха го угрижените германци в кафенето.

— Защо? Нямам пари за параход — отговаряше д-р Хайн със свиване на рамена, което беше един твърде еврейски жест.

Курт продаде бисерните си копчета, платинения си часовник, сапфирения пръстен, вечерния костюм, всичко, което притежаваше. Понеже все още не достигаха някакви си хиляда и триста франка, за да могат да си платят третокласния билет в един малък кораб от линията Месажри Маритим, Курт направи нещо отчаяно. Той помоли една австралийка, с която танцуваше, да му даде тези пари. Тя беше много слаба и не вече млада, а нейният френски език беше малко просташки. Но Курт й се довери. Той й се предложи. Той се опита да проституира. Мисис Адилейд Уилкинсън не му даде парите. Една малка блудница, която беше идвала понякога в нощния клуб го беше наблюдавала. Тя беше добросърдечна и великодушна, особено когато беше под влиянието на кокаина. Тя го съжали и му даде парите по един сух, почти нелюбезен начин.

— Пратете ми пощенска картичка и едно малко китайско бебе, миличък — каза тя.

Двамата се качиха на кораба, обзети от треска, надежда и радост, и с нови жизнени сили. Преди да заминат, Ирена Хайн дойде в Париж за три дни. Тя не каза на мъжа си колко трудно получи разрешение за пътуването си.

— Щом имам десет души пациенти, ще дойдеш и ти — каза д-р Хайн.

— Значи след два месеца — каза Ирена със своята смразена усмивка. Нейната бяла кърпичка, която се развяваше пред дима на заминаващия влак, беше последното, което Курт видя от Париж.

Когато пристигнаха в Шанхай, техният английски покровител беше вече умрял и погребан. Един нещастен случай при игра на поло, лош удар, строшен череп — нещастна шега на съдбата.

Нищото, в което живееха изгнаниците, стана черно, плътно и непроницаемо. Чуждият град ги погълна.

[1] Камбанен звън (фр.). — Б.р. ↑

[2] Еврейско общество (нем.). — Б.р. ↑

[3] Омлет с подправки (фр.). — Б.р. ↑

[4] Миличкият ми (фр). — Б.р. ↑

IV
Елена Грубова

Русия беше покрита от дебели пластове забрава. Всичко, което можеше да си спомни Елена, бяха призматичните лампи на един блестящ полилей. Когато лежеше в леглото като дете с болно гърло и слаба температура, блестящият полилей беше над нея, за да й прави компания. Той висеше в средата на една гипсова розетка на високия таван, мухи бръмчаха около неговите клони — защото в очите на Елена полилеят имаше клони и беше жив като всяко дърво в парка — а слънцето правеше неподвижни дъги от блестящите малки капки. Когато папочка крачеше нагоре-надолу край главата й, кристалните капки започваха да се люлеят леко и блестяха с бели и цветни искри, което караше отраженията да бягат като живи същества по тавана. Бавачката влизаше на пръсти:

— Полосчи три раза, голубушка — казваше тя. — Трябва да направиш гаргара три пъти, мое малко гълъбче.

Елена неохотно правеше гаргара с пурпурно обагрената антисептична вода. Освен това ето и Гриша, брат й, в малка униформа. Той идваше за великденските празници и всички се прегръщаха и целуваха: „Христос воскресе!“. „Наистина воскресе!“.

— Говорете на френски — казваше мамочка.

Една нощ Елена бе грабната от леглото и като селско дете обвита в някаква вълнена дреха. Тя никога не можа да забрави кухненската миризма на дращещата вълнена дреха по лицето й, дори когато беше забравила всичко останало. Бягството остави само едно неясно петно в паметта й. Врява, шум и безкрайно, безкрайно пътуване в претъпканите влакове.

В един ъгъл на самотна станция Чирикови я намериха. Понеже госпожа Маринова й беше разправяла хиляди пъти историята, Елена не можеше да не запомни всичко.

В един ъгъл детето беше оставено на земята съвсем самичко, заспало. — „Откъде си?“ — попитах аз, когато то се събуди. — „От дома“ — каза то. — „Къде е твоят дом?“ — попитах. Момичето не знаеше. То не знаеше на колко години е, нищо не знаеше. — „Как ти е името?“ — попитах. — „Елена“ — каза то. — „Елена чия?“ — попитах. — „Елена Фьодоровна Грубова“ — каза тя съвсем ясно. Тя знаеше името на баща си и всичко. — „Къде са родителите ти?“ — попитах я аз. Тя се извърна и не отговори. — „Гриша също ли е умрял?“ — попита тя по-късно. Сърцето ми се обърна. А това дете беше съвсем самичко, беше мило дете, с къдрави коси и в своите дрипи изглеждаше като принцеса. Когато я преоблякох за пръв път, намерих няколко предмета, привързани на кръста й в една малка торбичка — една гривна и две брошки. Понеже бяха старомодни и не много ценни ги продадох в Цариград. В името на Божието милосърдие запазих детето, но каква благодарност получих за това, питам, каква благодарност?

Мадам Чирикова беше добродушна жена, докато се възхищавате от нея заради добрия й характер; тя прави жертви дотогава, докато се забележи това, и вдига голям шум около постъпката си. Тя не можеше да страда от главобол или от ухапване на комари, без да покаже шумно пред цялото семейство своето тихо мъченичество. Господин Чириков, дребен, унил господин, е бил някога второстепенен журналист, може би той би бил в състояние да промени възгледите си и да се постави на разположение на новия режим, но се боеше твърде много от болшевиките. От страх той осъществи героичното начинание да бяга през цяла Русия — от С. Петербург до Одеса и оттам до Цариград.

Чирикови имаха три деца. Момчето се наричаше Гриша, както беше името на Елениния брат. Имаше много беларуси, които живееха в Цариград в една порутена къща, построена от дърво със смешни стълби и решетести затворени чардаци. Паразитите в стените се смесваха с паразитите, които бежанците бяха донесли със себе си в своите дрехи. Те готвеха на цял ред петролни лампи и се караха за произхода на различните миризми.

Елена чувстваше ясно, че е различна от другите бежански деца, съвсем различна от Чириковите деца например, които имаха черна коса, прегърбен нос и не можеха да говорят френски.

Точно както в началото на войната хората мислеха, че тя ще свърши след няколко седмици или най-много след няколко месеца, така и сега те гледаха на своето сегашно положение само като на неприятен антракт. Мъжете от малката колония всеки ден донасяха успокоителни слухове от кафенетата и от улиците: бялата армия напредвала, червените били претърпели съкрушително поражение, още две седмици търпение и те всички щели да се върнат в С. Петербург още два месеца търпение — търпение, търпение. Всяко семейство беше донесло със себе си малко пари или скъпоценности и от това живееше. Това беше само антракт, нужно беше още малко търпение. Вечер те пееха руски песни и очите на всички се насълзяваха, защото обичаха да плачат, а техните носталгични души бяха винаги пълни и готови да прелеят.

Елена намрази своите благодетели още в момента, когато ги видя. Тя мразеше високо пристегнатите, но меки гърди, към които мадам Чирикова я беше притиснала, когато реши да осиновят изоставеното дете. Мразеше пожълтелите от тютюн пръсти на господин Чириков, и червената жар, и дима от цигарите му нощно време в стаята, където спяха всички те — шест души, родителите на леглото, децата на пода. Най-много от всички мразеше тя Гриша, чийто глас беше просто съкрушителен и чието лице беше покрито с пъпки, които той се мъчеше да изстисква, като с език издуваше бузата си и въртеше главата си насам и натам пред строшеното огледало, което беше общо. Русия се отдалечаваше все повече от Елена и заприлича най-сетне на отблясъка на дъгата в някакъв люлеещ се кристал.

Тя ужаси Чирикова, когато поиска да се запише в турско училище, но прокара желанието си. Знаеше вече доста добре лесните букви на френския език и сега започна да учи турската азбука. Гриша се опита да й покаже как изглежда руското писмо и накрая тя обърка трите азбуки и езици, докато Чирикови започнаха да й се смеят. Елена замахна в отчаянието си и изби един от зъбите на по-голямото момиче на Чирикови. Господин Чириков взе да пердаши Елена. За първи път Елена чу сълзливите думи: „В името на божието милосърдие я прибрах, но каква благодарност досега, каква благодарност?“.

Елена беше тъй огорчена, че не издаде нито звук, докато траеше боя, а след това отказа да обещае, че ще се поправи.

— Радвам се, че избих зъба на Вера — каза тя, щом господин Чириков, изтощен, остави кожения ремък, който иначе употребяваше за точене на бръснача си.

Елена беше дълбоко убедена, че е направена от по-добро тесто, отколкото Чирикови и че не бива да се оставя да търпи унижения от тях. Тя успя някак да се докопа до един тежък стар револвер и заяви, че ще застреля първия човек, който се опита да я обиди пак.

Понякога тя изчезваше за половин ден и се криеше в турските гробища на Босфора, където розовите храсти се разстилаха от един надгробен камък до друг. Там тя се свиваше, прегъваше се от плач; изпитваше такъв непоносим копнеж за папочка, за благоуханието на брилянтин в неговите свилени мустаци, за отдавна изгубеното чувство на сигурност в неговите прегръдки. Понеже не знаеше нищо за своя произход, за своето семейство и за своето минало, тя започна да ги чертае сама. От блестящите кристални полилеи скоро тя създаде една цяла къща, един дворец с много прислужници и с герб над портата, какъвто беше видяла веднъж по време на една разходка в Царское село. Гриша стана царски паж, мамочка принцеса, папочка — принц. Когато Чирикови съобщиха за своето намерение да осиновят Елена, сирачето на неизвестни родители, тя се ядоса, насочи револвера си към тях и заплаши с убийство и самоубийство.

— Това е цялата благодарност… — извика още веднъж мадам Чирикова.

Когато се разбра, че положението в Русия не е антракт, а край и че е начало на ново състояние, светът се зае с руските бежанци. Направени бяха усилия да се абсорбират тези хора, които бяха толкова непрактични, но чувствителни, за да бъдат разделени на групи и разпределени в цяла Европа. В Цариград имаше английски комитет, на когото те бяха поканени да се обадят. Обществото на народите издаде нови паспорти, които най-после дадоха възможност на русите да отиват от една страна в друга. Елена създаде проблем на добронамерения, но твърдоглав млад английски майор, защото тя нямаше каквито и да било документи. С известни затруднения бе пресметнато, че е на осем или на девет години. Ако беше малко по-голяма човек би могъл да я обвини, че флиртува с майор Алден. Във всеки случай на следващия ден тя отиде пак при него, сама и тайно, и му повери, че паспортът й не трябва да бъде издаден просто на името Елена Грубова, а с титлата принцеса Елена Фьодоровна Грубова.

Офицерът се заинтересува от детето. Понеже се смрачи, той придружи Елена, защото според него улиците не бяха безопасни. Елена му разказа подробно за своето детинство, за блясъка на княжеския дворец на нейните родители. Алден вярваше на всяка дума от този разказ, защото той сам беше с твърде слабо въображение, за да може да лъже. Елена се чувстваше щастлива и весела, макар да не знаеше, че лъжата е неин вроден елемент. Тя се мъчеше да върви в такт с дългите крачки на офицера и усещането на неговата едра, топла ръка, която стискаше нейната малка ръчичка, събуди у нея за пръв път старото чувство за безопасност и закрила.

— Позволих си да доведа младата госпожица у дома й — каза той вежливо, като предаде Елена на Чирикови.

С куфари и завеси от одеяла мадам беше разделила стаята на две, а от петролната лампа се разнасяше миризма на готвено. В последния момент Елена притегли майора надолу и като обви ръцете си плътно около шията му, го целуна по устните. От мустаците му се носеше чисто благоухание на брилянтин и той разбираше френски.

В Белград мадам Чирикова се установи като шивачка, в Будапеща мосю Чириков беше допълнителен келнер, във Виена те отвориха козметичен салон. „В Русия имах собствена къща и четирима прислужници“ — разказваше мадам на своите клиенти. Това не беше вярно, но същото ставаше с всички тези руснаци: тяхната родна земя блестеше толкова по-ярко, колкото повече се отдалечаваше от тях, а миналото ставаше все по-разкошно, а настоящето — по-страшно. Съществуваше негласно споразумение между всички тях да уважават взаимно претенциите си, че в доброто старо време са били нещо голямо и значимо в Русия. Те масажираха лицето на клиентките си със своите красиви, меки ръце, наследство от всички руски жени, поставяха им червило и ги посвещаваха в някои от своите тайни на красотата. Скоро в Европа нямаше нито един козметичен салон, в който да нямаше поне един русин.

Елена прибави немски език към френския, руския, турския и унгарския, които беше вече научила. Тя беше твърде висока за възрастта си, твърде красива за ученичка. Беше винаги най-добрата във всеки клас и ако някога не успееше в някои от своите училищни работи, пламваше от яд и срам; не понасяше да не е най-високата, най-красивата, най-умната. Понеже се бе направила принцеса, нейна задача беше да покаже, че е по-добра от всеки друг. От лъжата произтече амбиция, която определи цялото бъдеще на Елена.

Във Виена Гриша Чириков започна да учи цигулка. Мосю Чириков работеше за едно реакционно списание, което издаваха русите. В кухнята мадам приготовляваше някакъв крем за лице, като твърдеше, че Павлова винаги употребявала този крем. Елена се шляеше по Керинтнорщрасе, зяпайки витрините на елегантните магазини. Нито една подробност от изложените дрехи не убягваше от погледа й. Тя превърна задната стая, в която живееше заедно с двете Чирикови момичета в работилница, където правеше дрехи за себе си и за семейството, а по-късно и за някои от техните руски познати; работата беше повърхностна, но дрехите имаха голямо очарование.

На четиринадесет години тя напусна училището и постъпи като ученичка в една голяма къща за дамско облекло. На петнадесет години бе взета от шевната машина, за да бъде манекен. Купувачите от провинциалните градове й правеха груби предложения. Елена се правеше, че не чува. „Тя е руска велика княгиня“, шепнеше главната продавачка на своите клиенти.

Елена се връщаше уморена и разсипана вечер вкъщи. Мадам Чирикова разправяше със страдалчески глас за всички изпитания, които е трябвало да преживее през деня. Когато се свършеше миенето, Гриша се оттегляше в кухнята със своя музикален статив и с цигулката си, за да се упражнява. Старите припевни звуци минаваха през старомодната стъклена врата. Двете Чирикови дъщери вземаха настрана самовара и го полираха. Мосю Чириков си редеше пасианс и се сърдеше на себе си, когато пасиансът не излизаше. Мадам сядаше пред кошницата с копринени чорапи за кърпене. „Самият дявол трябва да е измислил тези къси поли“, казваше тя горчиво. Кошницата оставаше непокътната пред нея. Тя отпущаше ръце в скута си. „Не мога да продължа…“, казваше мадам Чирикова драматично. Двете момичета започваха да се карат. Гриша си подаваше главата през стъклената врата. „Не мога да се съсредоточа при такъв шум“, оплакваше се той.

Чирикови винаги живееха в отдалечени квартали и винаги парите не им достигаха. Мадам правеше едни дългове, за да плати други. Мосю Чириков се впущаше от време на време в някое рисковано начинание — той вложи двеста австрийски шилинга в предприятието на един от своите руски приятели. Никога нищо не излизаше от тези предприятия. Елена седеше мълчаливо между тях, тя не принадлежеше на тяхната среда. Оправяше грижливо ноктите си, пришиваше нова гарнитура на някоя блуза, нагласяваше воал на шапката си.

Ненадейно мадам получаваше атака. Това беше някаква мистериозна болка в гърба й, която никой лекар не можа да обясни. Тя се облягаше със стенания на мъжа си и следвана от съжалителните погледи на дъщерите си, се дотътряше в спалнята си. Поръчваха на Елена да приготви торбичките с горещи трици, което единствено я облекчаваше. „Каква врява!“, казваше тя с отвращение. Тя не обичаше да остава самичка с Гриша в кухнята, защото Гриша беше влюбен в нея.

— Защо не се помъчиш да се обръснеш? — казваше тя на жаргона на манекенките, когато той приближаваше лицето си до нейното.

— Бръсна се два пъти на ден — уверяваше я Гриша и това беше истина. Въпреки това, бузите му бяха винаги бодливи и сини. — Силният растеж на брадата е признак на силен темперамент — казваше той с буйна гордост, като поставяше под брадичката си цигулката. — Ти не знаеш какво е в душата ми — казваше той, като започваше да свири.

— Нямам никакво желание да знам — отговаряше Елена.

Кухнята се напояваше с отблъскващата миризма на горещи трици. Елена напълваше торбичките, които бяха направени от стари чорапи на мосю Чириков. Дори пръстите й се гнусяха. Гриша оставяше настрана цигулката и се опитваше да хване Елена, когато излизаше от кухнята. Тя го отблъскваше.

— Какво ти е хрумнало? — извикваше тя насреща му със сподавен глас, за да не бъдат чути в спалнята.

Ненадейно лицето й се покриваше със сълзи, които рукнаха против волята й.

— За бога! — извикваше Гриша. — За бога, Елена, какво има? Какво ти е?

— Остави ме сама — аз съм толкова нещастна! — казваше тя, като затваряше вратата след себе си.

Гриша вземаше цигулката. „Ако не беше така безсърдечна, щеше да бъде по-щастлива“, мислеше си той.

Елена не беше сигурна дали беше на шестнадесет или на седемнадесет години, когато хер Лайбел, шефът и собственикът на модната къща, я заведе в Париж. Беше топло септемврийско време и хер Лайбел отиваше в Париж, за да види новите модели и да направи покупки.

— Вие имате добър вкус и разбирате нашите клиенти, Лени. Можете да ми бъдете полезна в Париж. Струва си да се направят разноски за пътуването ви — каза той делово.

Но Елена знаеше точно какво значи тази покана.

— Ще си помисля — каза тя, макар че беше твърдо решила да замине.

— Вие ще искате от мен да бъда добре облечена. Аз трябва да представлявам фирмата — каза тя два дни по-късно. — Сега имам нужда само от една ръчна чанта, но хубава, моята е евтина — каза тя един ден преди да заминат. — Още не съм сигурна дали моите втори родители ще ме пуснат да замина — каза му тя, макар че нямаше ни най-малко намерение да разправя на Чирикови каквото и да било.

Така тя успя да постави в шах Стария човек, както наричаха в магазина хер Лайбел и да се снабди с комплект облекло, преди да се съгласи в последния момент да приеме поканата, при която всяко момиче от другите манекени би подскочило от радост.

Хер Лайбел беше човек на петдесет години, който носеше добре скроени дрехи и се гордееше с приликата си с Менжу, най-новият филмов любовник. Той беше създал това ласкателно впечатление, като се оглеждаше често в огледалото на салоните за модни ревюта, а всички тези огледала бяха специално направени, за да отразяват стройна, удължена фигура на клиентите. Имаше безпогрешен инстинкт за качеството и в това отношение беше истински австриец. Качествата на материалите, дрехите, вината, храната, парфюмите, жените. Елена имаше качества от най-висока степен, тя беше А-1. Девойката беше толкова красива, приличаше на дама, беше толкова сигурна в себе си, че хер Лайбел, макар винаги да се беше смятал за човек, който може да се справя с големи дами, беше малко смутен, когато тя, без особени мъчнотии, отстъпи пред неговите желания.

Но Елена беше преценила Стария човек, дълго преди той да изпита онова смущаващо чувство, което го беше обзело в един парижки хотел с незаключената врата между нейната и неговата спалня. Хер Лайбел принадлежеше към оная най-обикновена разновидност женени мъже, които у дома си са най-добрите съпрузи и бащи, но по време на пътуване оставят настрана всякакви задръжки; каквото и да става извън домашното огнище, то няма никакво значение.

— Аз обичам жена си — каза той на Елена, когато тя седна на леглото му разсъблечена и готова.

А Елена отговори със студена, весела усмивка:

— Разбира се, виждам много добре това.

Тя искаше да се махне от Чирикови, да се махне от нетърпимите сантиментални обяснения в любов на Гриша. Оправдано беше всичко, което би й създало самостоятелен живот. На следната сутрин, като блаженстваше сама в своята баня, Елена се чудеше защо трябва да бъде вдиган толкова много шум около такава проста работа. Колкото до хер Лайбел, той се чувстваше леко охладнял и разочарован, когато поставяше силно препоръчания пояс „Джентила“ — корсет за добре облечени хора. „Вярно е това, което разправят хората — мислеше си той, — съвършените красавици не струват нищо в леглото“.

Работата бе тактично и спокойно доведена до нейния край. Елена загатна, че за хер Лайбел може би би било по-приятно, ако тя не се върне в неговата фирма и пред очите на неговата жена. И Старият човек й предложи да я остави с достатъчно пари да поживее скромно три месеца в Париж.

— Сигурна съм, че през това време ще намеря нещо — каза тя неопределено.

Тя дори го придружи до влака, стисна му ръката, вежливо избърса устните си о неговата гладко избръсната буза, която миришеше на най-добра лаванда. Преди да напусне Виена, тя беше изпратила на Чирикови една телеграма, сега им написа едно дълго писмо, опитвайки се да пише на руски, в което им благодареше и казваше, че не желае да бъде повече бреме за мадам. Най-добри благопожелания за всички и особено за бъдещето на Гриша.

И ето сега тя беше сама в Париж — една млада жена, поразително хубава като плакат, висока и с дълги крайници, с червена коса, бяла кожа, големи червени устни, зелени очи. Това, което мъжете си шепнеха по време на нейната първа разходка, беше достатъчно да запълни един порнографски том.

Първата стъпка в нейната кариера беше любителска и погрешна. Единственото нещо, което преживя, нейните връзки с художника Пиер Котен, бе малко опит и ново име. Цялото това chichi[1] на някаква руска велика княгиня не струваше вече нищо. „Остаряло клише, годно само за хумористични вестници“, казваше й Пиер. На Елена й беше трудно да изостави лъжата, която беше станала вече част от самата нея. Сега тя се казваше Елен Рьонар, защото това отговаряше на нейната червена коса. Понпон за частна употреба от страна на Пиер. Тя започна връзка с него, защото той имаше вид на гений, или поне Елена мислеше така. От изкуство разбираше само толкова, колкото да бъде лесно измамена; а още по-малко разбираше човешките същества; защото тя не гледаше на тях като на аритметични задачи, които трябва да бъдат решени. Пиер беше водач и център на един кръжок от млади художници, които го провъзгласиха за основател на нова школа. Някой беше казал шеговито за него, че той трябвало да преброи косите на Елена, преди да може да ги нарисува. Новият стил, сюрреализмът, беше анатема за него и той рисуваше мънички картини с микроскопична точност. Въпреки това всичко в тях беше особено странно нарисувано. Елена си представяше, че ще дели славата му като модел и негова приятелка. Понеже още говореше френски с онзи лек парижки акцент, който беше научила в детството си, тя бе приета радостно в кръжока. Тя бързо се приспособи към своята нова среда, а остроумието на тези художници й се хареса. Знаеше, че Пиер я използва; той се показваше в компания с нея, измъчваше я с безкрайни сеанси и най-сетне взе в заем пари от нея — последните остатъци от фондовете на хер Лайбел. Най-доброто, което може да се каже за Еленините чувства към Пиер, беше това, че тя го харесваше. Чак когато разбра, че той търпи само неуспехи, че отхвърлят картините му отвсякъде и че нямаше никакво бъдеще, той започна да й изглежда неприятен и смешен. Междувременно Пиер се беше влюбил в нея и не й беше лесно да се отърве от него.

Париж беше пълен с американци, парижаните се оплакваха, че техният град не е вече Париж. Въпреки това много от френските индустриални предприятия живееха от долара, големите модни къщи правеха своите модели тъй, че да отговарят на по-шумния американски вкус. Елена подари за цяла седмица своята компания на един американски търговец и реши, че той е много забавен човек. В началото на следващия сезон тя си намери работа като статистка в едно голямо ревю. Модата беше: ревюта с участието на голи момичета. Ония, чиито гърди можеха да бъдат показани, получаваха два пъти повече от другите. Елена стърчеше почти стеснително между всички тези широкобедрени, късокраки френски девойки. С един огромен куп от изкуствени гроздове на главата си, която прикрепяше с вдигнати ръце, тя минаваше бавно по сцената и очакваше предложенията на някой милионер. Но милионерите не идваха, защото средният човек винаги се бои от истинската красота. Малките кукли около нея имаха своите petit vieux[2], но никой не очакваше Елена при изхода на сцената.

След като беше живяла две години в Париж, тя видя пак Гриша. Отначало се появиха афишите, след това — предварителните реклами във вестниците, сетне самият Гриша, Гриша Чириков, виртуозът на цигулка, младежът знаменитост. Елена, която рядко плачеше, сега плачеше от гняв. Тя беше заложила парите си за лош кон, за мошеник, за Пиер Колен, вместо да заложи за гения, за Гриша. Със своята гладка и блестяща, сресана назад коса, със своите сини бузи, напудрени с бяла пудра, със затворени очи и облечен в елегантен, добре прилегнал фрак, Гриша изпълни програмата си, а публиката беше извън себе си от ентусиазъм.

След концерта Елена се присъедини към останалите, които се тълпяха в стаята на артиста и обви ръцете си около шията на Гриша по руски обичай.

— Аз съм женен — каза веднага Гриша и я представи на една слаба рускиня с големи очи, която очевидно очакваше бебе.

С опитния си поглед Елена измери роклята, коженото палто и пръстените на жената на Гриша. Тя не можеше да скрие от себе си, че всичко, което беше вършила досега, беше грешка.

През тази горчива нощ тя стана още по-упорита отпреди.

Не след дълго Елена заболя и загуби работата си в ревюто. Често боледуваше от гърло и температура. Сега в кръвта й гъмжаха стрептококи, подобни на верижки, зли бацили и тя едва не умря. Лежеше в леглото, гореше в силна треска, зад челото й бучеше и когато отвореше очи, виждаше полилея да се люлее и да се обръща над нея: една неясна дъга се спускаше над главата й и я задушаваше.

Изтощена и слаба, тя се зае да живее отново. Портиерката, която знаеше колко наем дължи Елена, без уважение или съжаление викаше подире й по стълбата, проявявайки липса на онази любезност, на която е способен френският народ, когато насреща има пари.

Елена се амбицира отново: тя искаше да стане певица. Всред суматохата от възхищения и поздравления след края на концерта на Гриша тя беше успяла да се запознае с мадам Черновска, една драматична жена с огромни размери. Мадам Черновска твърдеше, че била примадона в императорската опера в Санкт Петербург и показваше един портрет, на който Шаляпин беше написал: „На моята скъпа приятелка и голяма артистка Марта Черновска“. Тази жена, която взимаше на огромните си гърди всичко руско и го прегръщаше с фанатична любов, беше единствената приятелка на Елена по време на нейното боледуване. От време на време Черновска се изкачваше задъхана по тясната стълба и отиваше в стаята на Елена, като й носеше супа, която беше приготвила сама, студени пирожки, а веднъж дори и малка кутия хайвер. Тогава тя откри Елениния глас и започна да й дава уроци. Елена работеше усърдно над своето пеене. Черновска не искаше да й се плаща за уроците; все пак Елена трябваше да живее, докато бъде готова да се впусне в голямата кариера, която й предвещаваше мадам. Тя изостави своето френско име и прие отново ранга на велика княгиня.

През тази пролет Елена прибави към другите си езици и японски, защото й трябваха пари за да живее. Един млад японски принц, чиито очила го правеха да изглежда като дребен, изплашен учител, беше нейният пръв японски приятел. Той явно имаше неизчерпаеми доходи и беше научен да харчи пари по жени. Принц Хаяши се отнасяше към нея с голяма вежливост и неговото най-голямо удоволствие се състоеше в това, да я облича и съблича, да я използва като манекен за една безкрайна поредица нови дрехи. Фетишистката страст на японците към хубавите кимона на гейшите, той прехвърли върху парижките рокли, които двамата избираха заедно с продължителни проби. Елена разменяше своя френски срещу японския на Хаяши. Тя имаше съвършен слух за езици и скоро се научи да употребява всички дребни обрати, които в японския език отличават речника на жените от речника на мъжете. В компанията на Хаяши тя изтънчи вкуса си, а неговото несмутимо спокойствие и вежливост й действаха добре. Принц Хаяши имаше суровата гордост на феодален японец, но в същото време и по-нискостоящия комплекс на неговата раса, когато е в досег с европейци. Той беше най-приятният от всички мъже, които познаваше Елена, защото не само че не очакваше някаква проява на чувства от нейна страна, но дори бе сметнал за лош маниер една жена да проявява някакво чувство.

Месеците минаваха сред чуруликане на взаимни комплименти. След това Хаяши бе ненадейно повикан в родината си. Главата на неговото семейство, член на правителството, бе прострелян. Елена остана в Париж и стана душа на колонията на японските студенти. Те всички изглеждаха еднакво и се държаха съвсем еднакво, защото имаха строги правила за поведение. Елена почти не забелязваше, че е предавана от един на друг, чуруликаща, хубаво обличана, третирана с почтително внимание, подобно на скъпоценна наследствена кукла. Когато избухна войната в Манджурия, всички японци изчезнаха и Елена остана с едно малко банково салдо, с една боа от сребърна лисица и с кораво кимоно от античен, сребърен и зелен брокат.

От гласа й не излезе нищо. Няколко прослушвания извадиха наяве само обезсърчителни признаци и пълна липса на интерес. Добротата на мадам Черновска изстина. Елена преглътна това ново отхвърляне; стана като бетон, от който отскача всичко. Тя не беше обичала никого до сега през целия си живот, никого и нищо. Цветята й харесваха, само когато бяха много скъпи — виолетки през есента, момини сълзи през зимата, орхидеи, за да ги закичва на сребърната си лисица. При скъпоценностите не обръщаше внимание нито на формата, нито на изработката, а само на стойността им. Същото беше с хората: тя не се интересуваше от тях заради самите тях, а ги оценяваше само по това, каква полза биха могли да имат за нея.

И все пак Елена беше рускиня и някъде вътре в нея сигурно беше скрита душата на тази безгранична страна. Чувството лежеше дълбоко в нея, потънало и вкаменено. Една от особеностите на Елена беше това, че тя никога не сънуваше; целият премрежен и неопределен сумрачен свят на сънищата беше непознат за нея. Тя имаше безсънни нощи, но когато спеше, спеше толкова дълбоко, че ако изобщо сънуваше, забравяше всичко сънувано в момента, когато се събудеше. И все пак тя се смущаваше понякога, когато на сутринта намереше клепките и бузите си мокри, като че ли беше плакала в съня си.

Когато беше на двадесет и две години, Елена обърна амбицията си в друга посока, подобно на корабно платно, обърнато към слънцето. Беше й омръзнало да изоставя и да бъде изоставяна. Френското семейство и френският дом бяха непревземаеми крепости: вратите им залостени, подвижните мостове — вдигнати. Демимондът, в който живееше Елена, ставаше от година на година по-мрачен. Мъжете се бяха отказали да се опропастят заради кокотки. Всички жени носеха едно и също оръжие на съблазън: червила и пудри, боядисана коса, копринени чорапи, тънко като паяжина бельо, рокли, които шумоляха като блестяща кожа. Всички жени се движеха по един и същи начин, говореха на един и същи жаргон. Понеже бяха толкова щедри, тяхната стойност намаляваше. Девствеността не беше вече ценна, порокът беше загубил своята тайнственост и примамливост. Елена реши да се омъжи. Една добра женитба, сиреч женитба с богат мъж, и изглеждаше по-добра кариера от всяка друга. Но преминаването от нейната сегашна сфера в сферата на дъщерите и невестите не можеше да се уреди много лесно.

Тя прочете във вестника, че баронеса Майерлинк от Виена е отседнала в хотел „Атен“. Елена си спомняше добре за баронесата, защото като манекен в модната къща „Лайбел“ беше демонстрирала рокли пред нея. Баронесата беше сивокоса, напудрена жена с тънки устни в стил рококо и топчести ръце; тя винаги бързаше, заседаваше в хиляди комитети, уреждаше базари, цветни карнавали, томболи за подпомагане на благотворителни начинания и в действителност беше интригантка. Беше забавна и добродушна светска жена, която винаги си купуваше дрехи във виолетов цвят.

Елена й изпрати цветя в хотела: „Една стара обожателка си позволява свободата да Ви изпрати горещи поздрави. Елена, принцеса Грубова.“ На следния ден тя й се обади по телефона.

— Вие няма да си спомните за мен, баронесо. Вие ме познавате само от времето, когато бях изпаднала в лошо положение — но аз съм мислила толкова често за вас!

— Но разбира се, че си спомням за вас, дете мое. Вие бяхте белият слон на фирмата „Лайбел“…

В резултат Елена беше поканена на закуска. В черна рокля, с бели ръкавици и със сребърна лисица тя имаше вид на дама. Баронесата сияеше гордо във всички свои погледи, с които изразяваше своето възхищение към красотата на Елена.

— А животът щедър ли е към вас, мое дете? Но няма нужда да питам.

— Получих едно малко наследство, — каза Елена резервирано. — Моят вуйчо, генералът, почина. Аз живея много тихо в Париж. Понякога съм доста самотна.

Баронесата беше на път за Торкей.

— Какво съвпадение! — каза Елена с усмивка.

Тя също отивала в Торкей и също щяла да отседне в хотел „Империал“. Колко очарователно! Тогава те двете щели да се виждат по-често, каза баронесата, истински зарадвана. Тя имаше слабост към всичко хубаво.

— Тогава значи довиждане до много скоро! Довиждане!

Елена трябваше да напрегне всички сили, за да събере пари за пътуването и за престоя си в Англия. Тя беше гений, когато трябваше да се облече добре с малко пари. Когато пристигна в хотел „Империал“ в Торкей, тя бе приета в елегантната и весела компания на баронеса Майерлинк.

На тенис кортовете пак се срещна с майор Алден. Тя веднага го позна. Той изглеждаше по-млад, отколкото беше в Цариград, защото беше гладко избръснат.

— Ние сме стари приятели — каза тя, когато той й бе представен.

Той се изчерви и се смути. Още миришеше на лаванда. За миг пред Елена всичко изпъкна ясно — сухият прах по улиците на Пера, слабите лампи, нейната малка ръка топло и сигурно стисната в неговата голяма ръка.

— Веднъж ви дадох една целувка в Цариград — каза тя с усмивка и Алден се изчерви още повече.

Тогава всичко изпъкна отново пред него.

— Принцесата беше най-очарователното дете, което съм виждал до сега — каза той.

— Това не би повярвал никой, който я е видял днес — пошегува се един галантен и възстар господин.

Баронесата смяташе, че срещата и цялата история е очарователна и тази вечер устроиха празненство в чест на това.

— А как прекарахте цялото това време? — попита Алден, когато двамата танцуваха заедно.

— И добре, и зле — каза тя късо. Тя нямаше желание да го лъже. Изведнъж се почувства уморена, омекнала, отстъпчива. Опита се да намери думи за своето необичайно чувство. — Вие ми напомняте баща ми — каза тя замислено.

— Това интересува само психоаналитиците — отговори Алден.

Тя се направи, че не чу забележката.

— Вие сте първият англичанин, който танцува добре танго — каза му тя по-късно вечерта.

— Съмнителен комплимент — отговори той, когато тя се унасяше в колебливия и увличащ ритъм на танца.

— Защо съмнителен?

— Мъже, които танцуват добре танго, са обикновено жигола.

— Изключението доказва правилото.

— Благодаря. Колко време ще останете тук?

— Не говорете. Танцувайте — каза Елена.

Те танцуваха мълчаливо до края на танца. От компанията на масата ги аплодираха, когато се върнаха там. Елена беше изненадана от себе си. У нея се появи някакво ново и непознато чувство. Тя искаше да седи до Алден, да говори с него, да танцува пак с него. Когато той й каза лека нощ и наметна на раменете й вечерното й манто, тя очакваше някакъв таен знак или белег на нежност, но нищо такова не стана. Когато заспиваше, тя вече очакваше да го види на следващия ден. Той беше обещал да я тренира в играта й на тенис.

Елена беше вече събрала в Париж малко повърхностни знания по туристически английски. Сега тя се зае енергично да изучи езика. Има една стара приказка, че само първите четири езика са трудни. На Елена бяха потребни само две седмици, за да може да говори със същия акцент като Алден.

— Истински кеймбриджки английски — каза лорд Ингълууд, възстарият господин, който не можеше да се въздържи да не направи от време на време някои ласкателни намеци на Елена.

Баронеса Майерлинк, която от рождение умееше да сватосва, още първия ден беше привлякла вниманието на Елена върху факта, че лорд Ингълууд беше още ерген, а освен това и един от най-богатите мъже в Англия.

— Южноафрикански диаманти — пошепна тя на Елена.

Баронесата съчетаваше една обезоръжаваща наивност с обширно познаване на света. Нейният инстинкт й казваше, че Елена беше тръгнала на лов за мъж и й правеше удоволствие да й подаде ръка за помощ.

— Нашата малка принцеса е възможно най-очарователната — обърна внимание тя на лорд Ингълууд. — Би трябвало да бъде представена в двореца. Малко повече красота няма да навреди на Бъкингамския дворец.

Ингълууд, който беше късоглед, нагласяваше очилата си винаги когато Елена застанеше пред погледа му. Но Елена не му обръщаше внимание.

Ако някой й кажеше, че е влюбена в Алден, тя щеше да му се изсмее. Любовта не влизаше в програмата на нейния живот. Със снизходителна усмивка тя си позволяваше някоя малка сантименталност, а разходката през нощта в Цариград се мержелееше във всичко, което говореше на Алден. Тя чувстваше влечение към него може би защото той я познаваше от времето, когато тя беше близо до Русия, неразвалена и неопетнена. Един ден тя му разправи за полилея. На следващия ден той й донесе един кристален полилей, който беше намерил в един антикварен магазин. Това беше първият подарък, който Елена ценеше не по неговата стойност в пари. Тя губеше своите шансове след всички тези усилия, които беше направила, за да влезе в добро общество под крилото на една истинска дама. Остави се да бъде влачена от течението — за пръв път през живота си. Вървеше подир своите пориви, вместо подир своята полза и прекарваше с Алден всеки момент, който можеше да прекара с него. Това беше разкош, по-голям и по-великолепен от хермелиновите кожи и диамантите.

Очевидно Алден обичаше да е в нейната компания. Въпреки това, той беше резервиран и пазеше дистанция. „Това е от уважение към мен“, мислеше си тя. „То се дължи на неговото английско възпитание“, мислеше си тя пак и се усмихваше. Сезонът напредваше, парите на Елена се свършваха. Тя нямаше представа какво ще стане след това. „Аз свикнах толкова много с Фредрик!“, мислеше си тя извинително.

Той също изглеждаше да е унесен в мисли, неспокоен, неразговорлив и разсеян. За Елена бяха добре дошли тези признаци и тя се усмихваше в себе си. Една вечер, след един танц, той я поведе надолу по тясната скалиста пътека към залива, където топлият летен вятър галеше тънката й рокля.

— От дълго време исках да ви попитам нещо, Хелен — каза той, говорейки бързо. — Искате ли… бихте ли помислила върху това да се омъжите за мен?

— Не знам какво се казва в такива моменти, Фредерик… — каза тя доста задъхано.

— Почакайте малко — каза той. — Имам да ви кажа нещо друго…

Той хвърли цигарата си на пясъка, запали друга. Ръката му трепереше, Елена изпитваше дълбоко удоволствие от неговото вълнение.

— Вие сте много красива, Хелен, и бяхте много добра към мене — каза Алден. — И не се мъчехте да ме мамите, както правехте с другите. Аз ценя това много високо. Естествено, повечето от хората тук ви смятат за бохемка, макар да не ви го показват. Светът е много малък, а също и много толерантен — в известен смисъл. Моля не казвайте още нищо, Хелен.

Той сграбчи ръката й, за да я спре да говори, и тя остана мълчалива. Чувстваше се глупава и смешна.

— Вие не сте родена да бъдете авантюристка, Хелен, и струва ми се, че можете да направите концесии в замяна на това, че ще ви се даде заслуженото място в обществото. Това звучи по-брутално, отколкото е в действителност. Не искам да се разпростирам на дълго. Затова просто слушайте какво искам да ви кажа. Аз ще трябва да се оженя, и то много скоро. Моето семейство е много консервативно и много религиозно. Трябва да се оженя, за да дам опровержение на известни слухове, които са достигнали до ушите на моето семейство. Разбирате ли ме?

— Не напълно.

— Надявах се, че ще ме разберете. Вие имате голям опит, затова именно се обръщам към вас. Не мога да се оженя за някоя неопитна девойка от провинциално семейство. Аз… не искате ли да ми помогнете, Хелен?

— Да, с удоволствие. Но как?

— Аз нямам… никаква склонност към жените. Обичам един млад човек и никога не бих могъл да се разделя с него, никога. Това, което ви предлагам, е добро име и едно много, много искрено приятелство, моето приятелство и закрила — ако предпочитате да го наречете така. Няма нещо много блестящо, уверявам ви! Имам хиляда и петстотин лири стерлинги годишен доход. Това, за което бих искал да ви помоля, би било едно разбиране и уважение, и толерантност. Мислите ли, че бихте могла, Хелен?

Те се разхождаха по брега, а мълчанието след неговия въпрос ставаше все по-продължително и продължително.

— Дайте и на мен цигара — каза Елена.

Той потърси лицето й, когато припламна пламъкът на кибритената клечка. Тя вдъхна дима.

— Да — каза тя.

Умря нещо, което беше започнало да живее. Нещо, което се канеше да се разтвори, се затвори отново. Нещо у нея, което беше станало меко, сега стана твърдо като камък. Тя стана една способна мисис Алден, както беше по-рано способна ученичка, забележителен манекен, първокласна статистка, съвършена метреса на японските студенти. Каквото и да правеше Елена, мъчеше се да го направи съвършено — само че винаги правеше не това, което трябва.

Дауър Хаус беше в Хампшир. Къщата беше обвита в бръшлян, доста влажна в ъглите на стаите, с благороднически неудобства, с широки, отворени камини във всяка стая, с фино старинно сребро, с ексцентрични, но фанатично верни прислужници, които чуваха лошо, и с атмосфера, която миришеше на нещо старо и изсушено, угнетяваща със своята удобна скука. Елена, Хелен Алден, стана дори още по-резервирана и арогантна от останалите членове на семейството. В неделен ден тя отиваше на черква със свекърва си и с неомъжената си зълва Мейбъл. Вечер играеше бридж или плетяха за благотворителни цели мрачни дрехи от дращеща сива вълна. Алденови ходеха на гости у съседите и съседите идваха на гости у Алденови. В Лондон Фредрик имаше малко жилище в Дюк стрийт и изчезваше там на тактични интервали.

— Бихте ли искала да се видите с Джералд? — попита я той веднъж.

— Мисля, че ще бъде по-добре да не го виждам — отговори тя.

Тя се чувстваше умряла и погребана и ръцете й бяха винаги студени. „Ще трябва да поискам развод“, мислеше си тя, когато през втората есен сивите мъгли се спуснаха над Дауър Хаус. Тя беше разрушила с такава силна ярост своите чувства към Фредрик, че сега дори обикновената вежливост изглеждаше мъчителна. Може би тя щеше да бъде в състояние да му помогне, ако беше се помъчила да бъде към него блага вместо коректна. Но тя не можеше да види, че той сновеше с все по-изплашен поглед и че трошеше стотици кибритени клечки, като се взираше в огъня. Тя не знаеше нищо за изнудванията, на които той беше жертва, и за скандала, който го застрашаваше. Не знаеше, че Джералд, един хубавичък, незначителен и дребен актьор, беше изоставил Фредерик и ако знаеше това, щеше да бъде само щастлива.

Преди да изтече октомври, Фредерик умря. Нещастен случай при стрелба, беше казано. Той умря също тъй съобразително, както беше живял. Имуществото премина в ръцете на неговия по млад брат, а Елена бе оставена с един скромен доход, плащан по една застрахователна полица за живот.

„Какъв фарс, мислеше си тя. Сега съм вдовицата мисис Алден!“.

Тя беше на двадесет и пет години.

Лорд Ингълууд беше приятел на семейството и двадесет години по-стар от Фредрик. Той идваше у тях на бридж всяка сряда вечер, защото имението му, Ингълууд Хол, беше в съседство с тях. След погребението той идваше на кон или с кола и през други дни, за да прави компания на Елен. Той се беше отказал от нея след сватбата и се чувстваше отговорен за това. Елен го намираше непоносимо отегчителен, потискаше прозявките си, даваше вежливи отговори. Ингълууд беше упорит и се нервираше при всяко споменаване за промяна или прогрес. Той чувстваше с горчиво отчаяние, че мощта и престижът на Англия намаляват. Кръвното му налягане беше твърде високо.

— Вместо да държим на своето, ние се пазарим и се скъпим, като че нашите министри са зарзаватчии — роптаеше той иззад вестника.

Добрите стари времена, когато Англия, радостно и без да му мисли, прибираше една колония след друга, бяха минали. Доминионите ставаха независими, а в Индия размириците не преставаха. Лорд Ингълууд беше един от онези, които пишеха писма до вестник „Таймс“. Той колекционираше оръжие, ходеше на лов за пъдпъдъци и умееше да отглежда лалета. Забавляваше Елена, като й разправяше за своите радости и скърби, докато тя се отегчеше и пребледнееше. Едва когато реши да се омъжи за него, тя се развесели и съживи отново. Тя беше на двадесет и пет години, а лорд Ингълууд на шестдесет и пет. Беше близо до ума да се види, че след малко време жена му ще бъде негова вдовица и наследница. Това беше най-хладнокръвна калкулация. Лорд Ингълууд беше до известна степен самотен човек. По-младият му брат Едгар беше убит във войната. Двамата си племенници, останали след смъртта на брат му, той беше отгледал като свои синове, но само за да изпита горчиво разочарование. Кларенс, по-старият от двамата, по-късно беше станал член на парламента от лейбъристката партия и се превърна в един — както казваше лорд Ингълууд с глас, който трепереше от гняв — „червен“. Неговата реч за премахването на Камарата на лордовете беше направила силно впечатление и така беше отчаяла стария Ингълууд, че той едва ли не получи удар. Боби, по-младият, момък с хубава външност, след като избута с мъка училището, прекара две години в Сандърст, но скоро изостави военната служба като кариера и сега делеше времето си между нощни клубове и барове. Това, което особено ядосваше лорд Ингълууд, беше фактът, че Кларенс щеше да наследи имението, ако лордът умреше, без да остави пряк наследник. Мисълта, че Ингълууд Хол ще остане в ръцете на този „червен“, беше нещо повече от това, с което той би могъл да се занимава, без то да се отрази зле на черния му дроб. По тази причина той се залови и усърдно за идеята, която му внуши Елена, когато каза, че те и двамата били самотни и разочаровани хора, които добре биха могли да се утешават един друг. Сега, когато беше влюбен в красивата вдовица на своя приятел, той се чувстваше по-млад и по-силен, отколкото преди това. Неговото отглеждане и кръстосване на лалета му даваше повод за ласкателни сравнения и той се надяваше, че съчетаването на неговата зрялост с Еленината младост и красота, ще даде на света един наследник и мир на духа му. Елена, Хелен Алден, както се наричаше тя сега, стисна зъби и се насочи към своята цел. Тя беше готова да понася благосклонно прищевките на своя стар любовник, за да стане лейди Хелен Ингълууд и наследница на Ингълуудовите милиони.

Както обикновено, по време на Гулуудските конни надбягвания валеше дъжд. Лорд Ингълууд се простуди и си легна в леглото кихащ, кашлящ и трескав: явиха се болки в гърдите, дишането му стана трудно. Лекарите още казваха, че това е бронхиален катар, когато негово лордство вече умираше от пневмония. Погребението се извърши три седмици преди датата на венчавката.

Хелен бе вкаменена известно време и се пробуди, чак когато завещанието бе прочетено с треперлив глас от стария семеен нотариус. То бе направено по времето, когато Кларенс беше влязъл в лейбъристката партия. Ингълууд Хол преминаваше върху него, а също и титлата, което щеше да сложи край на неговата кариера като социалист. Всичко останало, с изключение на няколко дребни дарения, бе оставено на Боби Ръсел — „моя по-млад племенник, който, макар да е недостоен член на човешкото общество, поне не е с радикални убеждения“, както беше писал старият Ингълууд в своя гняв. Понеже завещанието беше съставено преди годежа му с Хелен, нейното име не се споменаваше. Нейното огорчение срещу мъртвия човек не знаеше граници. Тя го обвиняваше, че е умрял просто от желание да причини зло. Видът на наследниците я изпълваше с омраза и завист.

Когато предлагаха на Боби Ръсел уиски със сода, той отказваше. „Не пия“, казваше той. Малко по-късно сам той си наливаше с трепереща ръка и скоро повтаряше дозата. Когато падна нощта беше напълно пиян, макар да беше съвсем коректен в поведението си; косата му, с цвят на пясък, бе гладко сресана назад, дрехите му бяха безупречни, той беше вежлив и спокоен, само че твърде скован в държанието си и като че ли стоеше на кокили. На сутринта се чувстваше жалко и започваше деня с уиски, за да се съвземе. След като пояздеше малко на кон, той се чувстваше по-добре и се заричаше да остави пиенето. „Благодаря, но не пия“, казваше той в клуба. Като всички страстни пиячи, той си въобразяваше, че би могъл да спре, когато пожелае. Но той никога не беше пожелавал. Когато беше трезвен, се чувстваше отчаян от себе си, празен, незначителен, кух, но след като обърнеше няколко чашки, ставаше весел, радостен, разбираше се с всекиго. Упадъкът в едно старо семейство се проявяваше у този добре възпитан млад човек с хубава външност и той се чувстваше жив, само когато беше пиян. Освен това той имаше склонност към живота на долните класи. Обичаше да прави експедиции в Лаймхауз и по доковете. Слизане на дъното се наричаше с меки думи това и се смяташе за изтънчена мода, но в случая с Боби то беше по-далеч от обикновено любопитство. Той прекарваше цели нощи с пияни моряци и стари пристанищни проститутки, като пиеше, биеше се и се връщаше у дома си с контузии. В ранните часове започваше да хвърля разни предмети срещу Потър, неговия камериер, който не казваше нищо, за да щади себе си и своя господар.

Когато Боби преминеше всички граници, както се случваше понякога, неговите загрижени приятели виняха стария семеен лекар и настаняваха Боби в някоя клиника. По тази причина Боби не присъства на погребението на чичо си и на прочитането на завещанието. Три седмици по-късно той направи посещение, за да изкаже на Хелен съболезнованията си. Той беше спокоен, красив млад човек с добри маниери, една година по-млад от нея, ако приемем, че възрастта в паспорта й беше точно посочена.

Боби изпитваше истинска и почти идиотска гордост от своето лечение и не само че не го пазеше в тайна, но и обичаше да говори надълго и нашироко за него.

— Там прилагат едно дяволски хубаво лечение — казваше той. — Обвиват ви хубаво и чисто точно като ония неща там в музеите — мумии ги наричаха, нали? След като са ви обвивали като мумия всеки следобед, става чудо и изгубвате охота за пиене. В такъв момент можете да ми предложите най-доброто уиски, което обичате, но аз ще кажа: „Не, благодаря“. Направете опит, ако не ми вярвате.

Но Хелен не се реши да направи такъв опит. Тя разглеждаше и измерваше с поглед младия човек. И въпреки неговата липса на култура, въпреки крайната пустота и слабост зад благоприличната фасада, тя реши да се омъжи за него. „Не мога да допусна един идиот като него да отмъкне пет милиона лири стерлинги“, мислеше си тя.

Титлата беше получил по-стария брат, но Хелен беше доволна да се омъжи за парите и да вземе и достопочтения Боби Ръсел. „Мога да правя каквото искам с него“, разсъждаваше тя.

Чувстваше се достатъчно силна, за да зарази Боби със собствената си амбиция и да го подтикне напред. Понеже Елен желаеше да се омъжи за Боби, тя направи това след един благоприличен интервал на траур. Но сякаш този подвиг беше изтощил нейното влияние над съпруга й. Той беше като спукан съд, който не задържа вода, строшен инструмент, който не може да функционира, развалена машина, която не иска да върви.

Той беше излекуван от пиенето и за известно време гордо отказваше предлаганото му уиски с вид на въжеиграч, който изпълнява най-трудния си номер. След това Хелен забеляза една мъждукаща светлина у него, едно странно повишаване на самочувствието и откри, че един от приятелите му беше го запознал с кокаина. Хелен се намеси, преди той да се встрасти. За щастие той изпитваше ужас от инжекциите, така че нямаше опасност да стане приятел на морфина. От друга страна, той се оплакваше много от главоболие и започна да гълта големи количества аспирин, пирамидон и други обикновени лекарства. Той пиеше със стотици и имаше известна полза от тях. Когато лекарят ограничи употребата им, той отново започна да пие.

Ако Хелен имаше сърце или чувства, би могла да го спаси, но тогава Алден не би се самоубил, а нейният живот нямаше да бъде върволица от успехи, които бяха истински поражения. Но Хелен нямаше сърце или ако имаше, то беше твърде вкаменено, твърде дълбоко в нея. Тя изостави всяка надежда за своя съпруг. Отначало правеше големи усилия, за да запази външно приличие. Когато Боби започна да пие открито и дори отново да смърка кокаин, когато разочарованието и пустотата взеха връх, когато тя се колебаеше между позлатено отчаяние и най-страшна скука, Хелен започна да пътешества.

В своите просветления Боби беше телом и духом предан на жена си; когато беше пиян, той беше обладан от мрачен гняв и ревност. Следваше я като куче в пътешествията й. Настояваше да спи в нейната стая. Понякога плачеше по цели часове върху безмилостните й рамене, друг път я биеше. Хелен Ръсел, една от най-богатите жени в Европа, красиво облечена, накичена със скъпоценности, така измислена и докарана, че приличаше на идол, пътуваше непрекъснато от един град в друг, а мъжът й я следваше по петите. Париж, Монте Карло, Залцбург, Варшава, Будапеща, Ница. Двамата можеха да бъдат видени навсякъде, където можеше да бъде удавена грижата, навсякъде, където няма нужда да слушате собственото си сърце, навсякъде, където пияни господа във фракове не предизвикват упрек.

Един спокоен англичанин се приближи и заговори с нея в „Льо Туке“, когато тя излизаше от ресторанта на гарата. Тя носеше бялата вечерна рокля и смарагдите си, а на клепките си беше сложила зелен грим.

— Вие обичате да играете, мисис Ръсел — забеляза той. — Аз съм ви наблюдавал. Имах удоволствието да ви бъда представен на погребението на бедния Ингълууд.

— Да, спомням си — каза Хелен. Капитан Сирил Сандърс беше важна птица в Интелиджънс Сървис. — Да, играя. Животът е отегчителен.

— Точно така — каза Сандърс. — Чувам, че предприемате със съпруга си околосветско пътешествие. Може би това би могло да бъде по-забавно, ако се занимавате с нещо.

— Какво искате да кажете? — попита Хелен, гледайки пръстените на ръката си.

— О, нищо особено. Вие сте светска жена, говорите добре няколко езика, познавате хората. Пращайте сегиз-тогиз по някое малко сведение за всичко, което ви прави впечатление, което е интересно или от значение за Англия — добави той.

— Какво ще ми донесе това? — попита Хелен, защото тя можеше да мисли само с цифри.

— О, просто удоволствие от работата, играта, малко възбуда, вероятно и малко опасност. Аз винаги съм ви смятал за амбициозна жена. Вие можете да ни бъдете полезна, дори ако вашият съпруг няма желание да служи на Англия.

Хелен помисли върху отговора си. Тя мислеше, че Интелиджънс Сървис заклева своите агенти и шпиони зад заключени врати и при изпълнението на най-черни обреди. Тя повдигна шлейфа на роклята си.

— Много добре — каза тя. — Може би ще ви изпращам сегиз-тогиз някоя илюстрована пощенска картичка — ако изпитвам много голяма скука.

Със съпруг и куче, камериерка и камериер; с осемнадесет куфара багаж и съпровождана от пияна компания изпращачи, тя се качи на борда на „Виктория“. Зениците на Боби бяха като главичките на топлийки. Тя претърси багажа му, леглото, джобовете на панталоните му. Намери белия прах, скрит в една туба за паста за зъби и го изхвърли през прозорчето.

[1] Преструвка (фр.). — Б.р. ↑

[2] Малки старци (фр.). — Б.р. ↑

V
Лунг Йен

Сухото шумолене на бамбуковите дървета съпровождаше детството на Лунг Йен. Къщата на дедите му беше разположена в една седловина между два хълма на края на Селото-на-ведрите-планини, а нейните бяло боядисани стени бяха обкръжени с ниви. Покривът беше покрит със слама и здраво пристегнат с върви около капчуците, така че се извиваше леко нагоре като лодка. Слънцето и дъждът бяха избелили сламата и тя беше станала сребърно сива, а сенките на бамбуковите дървета се движеха по стените на къщата. Крушовото дърво се покриваше с бял цвят през пролетта, листата му бяха отначало мъхнати, а като наедрееха, ставаха лъскави като сатен. През есента едрите кръгли плодове падаха с приятно тупване в тревата. Красиви облаци се рееха отгоре по небето, а в блатото квакаха толкова патици, колкото Лунг Йен можеше да преброи на пръстите на едната си ръка. Старият човек, почитаният дядо, излизаше от къщата, грижливо носейки птичката в нейния малък бамбуков кафез. Златната птичка се наричаше Йинг и имаше глас като гласа на флейтата, с която просякът свиреше на пазарището. Понякога Старият човек занасяше птичката долу на канала и сядаше на края на брега и уважаваната птичка, също както и уважаваният дядо, гледаше доволно как лодките се плъзгат покрай тях. Понякога той я изнасяше на слънце и се разхождаше покрай каналите между оризищата и тогава Йинг започваше да пее с всички сили. Но обикновено Старият човек поставяше кафеза на високия бамбуков прът, който се издигаше наблизо до къщата и на който беше окачен в празнични дни Небесния фенер; той издигаше кафеза до върха на мачтата, докато започнеше да изглежда като някакъв дребен предмет в небето и птичката избухваше в ликуване. Чучулигите над полето сутрин не пееха по-високо и по-хубаво от Йинг.

Лунг Йен видя света първо от гърба на майка си. Здраво привързан в едно платно, той я придружаваше навсякъде, където тя отидеше, сякаш беше част от нея. Когато готвеше, тя го слагаше долу на пода до себе си в едно гнездо, което правеше от стари меки дрехи, а той се взираше в парата, която се издигаше от наредените гърнета. Когато отиваше да пере дрехи, тя пак го вземаше на гърба си. Клой-клой-клой, бухтеше дървената бухалка, с която тя тупаше мръсните дрехи; шляп-шляп, плискаше водата, като се разливаше бавно над чевръстите й ръце. Когато работеше на нивите, тя го оставяше понякога долу, на края на нивата, но ако заплачеше, той скоро се озоваваше обратно в своето топло кътче на гърба на майка си. Когато се роди още едно дете, и то — а това беше по-лошо — сестриче, което го изтика и зае неговото място, Йен се почувства дълбоко засегнат. Майка му кликаше на синора на нивата и кърмеше безполезното малко момиче. Йен, който можеше вече да стои прав, чакаше нетърпеливо с отворена уста, докато дойдеше неговия ред за това, което беше останало в гърдите на майка му. Баща му, след като си свършеше работата, го вземаше на коленете си и го учеше да бъде търпелив. Той се съгласяваше да учи малкото момиче да върви, както по-старият му брат беше учил него. Привързваше пояса си под раменете му и го теглеше насам-натам, докато то беше в състояние да движи самичко пълните си крачета.

След това дълго време не се родиха други деца.

Нивята на семейството на Лунг бяха дали добра реколта през последните три години и децата бяха охранени, а охранени бяха и кокошките и единадесетте малки прасета, които беше родила свинята. Бащата ги занесе едно след друго в града, продаде ги на пазара и вместо тях донесе много хубави неща — чай, бобова каша, и син памучен плат, достатъчен да се направят нови дрехи за цялото семейство. Старата майка внимаваше какво прави снаха й и я караше да пече оризови сладкиши, които трябваше да се оставят настрана за уважаваните духове на прадедите, та и те да имат своя дял от благополучните години.

Лунг Йен беше щастливо дете, макар че неговото място в домакинството не беше особено забележително. Той беше с една дума по-младият син на по-младия син, а това не е много, та да се хвалиш с него. Но той се числеше към семейството Лунг — селяни и уважавани хора, които бяха живели в селото в течение на осем поколения. Старият човек, мъдрият дядо, дори заседаваше в Съвета на селските старейшини. Притежаваха пет ниви с добра, черна, търпелива почва, които бяха служили на всички Лунговци и още продължаваха да дават зърно. Тук-там над нивите се издигаха стари надгробни могили, засенчени от кипариси, върху чиито клони можеха да отпочинат духовете на прадедите. Мъжете от семейството когато оряха, грижливо превеждаха своите биволи около гробовете. На празника на прадедите всички ходеха от гроб на гроб, като носеха дарове от храна и благовония, покланяха се доземи три пъти и поверяваха на своите прадеди за изпълнение своите желания.

Много бяха хората, които живееха под сламения покрив, нощно време къщата беше шумна от кашляне и хъркане, понякога и от вика на някой, който е сънувал лош сън, а също и от дращещия шум на някой бивол, който се отрива о глинената стена. Там бяха патриархът и бабата, техният първороден син, чичото на Йен, и неговата жена, която беше слаба за работа, защото произхождаше от града и краката й бяха стягани. Тя беше донесла малко пари в семейството по едно време, когато къщата и нивите бяха заложени. Тя имаше три деца: умният по-стар син Лунг Фу, една дъщеря и един малък по-млад син. Освен това къщата подслоняваше и младия чичо, най-младият брат на Йеновия баща, който беше весел и чевръст, той беше оня, който кърпеше покрива, направи един стол за старата жена и винаги печелеше в игра на пръсти.

Една година преди да се роди Йен, сеенето на мак за опиум бе ненадейно забранено с указ от императора. Селяните изпаднаха в задължения и нужда. Заповедта даваше само три години срок, за да бъдат засети нивята с други посеви и всеки, който я нарушеше, трябваше или да подкупи със сребро чиновниците в Управлението или да понесе наказание. Много глави бяха отсечени и окачени на градската стена. Но въпреки заповедта чуждестранните дяволи продължаваха да внасят в страната скъп опиум от страните отвъд четирите морета и мнозина, които станаха жертва на чуждестранната мръсотия, потънаха в позор и немотия.

Йен обичаше да слуша историите за старите времена, когато мандарините ходели великолепно облечени, с твърди пояси, с паунови пера или коралови копчета на шапките, а учените извършвали цели пътешествия, за да положат тържествените имперски изпити. Но Лунг Фу, неговият братовчед, най-големият син на чичо му, се смееше.

— Приказки за приспиване на деца — казваше той.

Лунг Фу ходеше в селското училище, където се учеше да чете, да пише и смята. От него имаха голяма полза по време на жътва и беше интересно да го гледаш как държи някой от новоизработените вестници и го разглежда целия, като си движи устните, а след това казва на заслушаното семейство всичко, каквото става в Централното царство.

Сун Ят Сей беше завзел властта. Казваха, че е по-велик от Конфуций, чието учение страната беше следвала близо две хиляди и петстотин години. Три години след раждането на Йен провинциите бяха изявили своето древно право да свалят всеки управник, който не управлява доброволно и оттогава династията Манму беше престанала да съществува. За нещастие чиновниците не само не бяха станали по-добри, но — ако изобщо беше станало нещо — сега бяха по-лоши. „Ако искаш да си запазиш бивола, отбягвай чиновника“, казваше Старият човек. Именно от дядо си Лунг Йен получаваше своето възпитание в живота и преди всичко се учеше на вежливост, която струваше повече от пари. Старият човек се мъчеше да му втълпи четирите основни добродетели и понякога двамата се усмихваха крадешком един другиму, когато Фу, ученикът, първородният син, ученият, се държеше шумно и надменно и употребяваше груби изрази.

Тези първи години от живота на Лунг Йен бяха спокойни като застояла вода, в която се оглежда всичко. Понякога той отиваше долу на канала и гледаше как рибарите пускат своите примамки да се гмуркат във водата. Птиците, които бяха незаети, седяха на ръба на лодката, привързани с верижка, и ревниво пляскаха с криле, когато техните другари ловяха риба с дългите си клюнове. Рибарите вземаха едрите риби, но на птиците позволяваха да поглъщат дребните. Покрай тях се плъзгаха лодки с ръждивокафяви платна, а някоя бяла чапла се издигаше откъм края на оризищата. Откъм тясната, покрита с камъни пътека се носеше тракането на ръчните колички на кулите, а на него отговаряше по-дълбокият монотонен звук на водното колело, карано от една биволица, която непрестанно се въртеше наоколо. Червени водни кончета висяха неподвижно във въздуха и сетне изведнъж се стрелваха нататък. Върбите свеждаха грациозно клоните си над водата в приятни за погледа дъги. Една майка с три деца слизаше със ситни стъпки надолу по павирания наклон към водата с две бърда за вода на рамо, окачени на един бамбуков прът. „Моята майка също е силна, мислеше си доволно Йен. Тя има големи крака, върви с твърди стъпки и широко благо лице, на което можеш да се довериш“. Благодарение на нея никога нямаше кавга в кухнята, защото тя служеше почтително и охотно на Старата жена, като че ли модерните начини на държане й бяха неизвестни.

Понякога Йен предприемаше дълги излети чак до малкия град Фукан, чиито сини степи винаги можеха да се видят на хоризонта. Тънка синя мъгла висеше през цялото време над оризищата и само късно през есента хълмовете и дърветата се очертаваха ясно. Пътят към града минаваше през един високосводест мост, където винаги седяха няколко души върху каменния свод и гледаха надолу към водата. Стари хора, такива като неговия уважаван дядо, седяха там със своите птици или пушеха дълги лули с малки главички.

Хладно беше под градските порти и сърцето на Йен се разтуптяваше винаги когато се решеше да иде далеч през полето. Просяците и продавачите на кестени и плодове седяха под свода, който беше висок и извит. Няколко малки човеци кули с рикши, се излежаваха между колелата на своите колички. Те се шегуваха с Йен и веднъж му извикаха: „Какво е това, което върви на два крака и няма зъби?“. Той бързо затвори устата си, за да прикрие празнотите между зъбите си и бързешком продължи нататък, макар че не беше забравил достойнството, което му беше внушил Старият човек. „Достойнството е по-добра дреха от коприната“, казваше пословицата.

Пътят му го водеше покрай Детската кула и той дишаше предпазливо, защото миризмата тук не беше приятна. Кулата не беше използвана толкова често, както в стари дни, за което му разправяше неговият уважаван дядо, но въпреки това винаги имаше няколко нежелани малки момиченца да бъдат хвърлени там или пък момченца, които сигурно щяха да умрат, преди да са покарали първите им зъби. От извънредно голямо значение беше те да не умрат в къщата на родителите си, та техните неосвободени духове да не бродят в нея. Понякога Йен действително можеше да усети духовете, които бродеха около Детската кула, като го щипеха по носа или изпращаха студени тръпки по гърба му. Той закриваше лицето си с ръце и изтичваше покрай опасното място, преследван от облаци големи сини мухи и от лая на кучетата, които обсаждаха кулата и нейните малки, разлагащи се трупове.

Отвъд градските стени бяха чайните къщи, кухните на открито с тяхната вкусна, топла миризма на праз и сланина и улиците, където живееха красивите певици. Там имаше и един писач на писма, един учен от старо време с мандаринска шапка и очила, а до него — гадател, който четеше по линиите на ръката и на лицето.

Но не това теглеше малкия Йен към града. Теглеха го чудесата, които израстваха пред самите му очи, както самият той израстваше по-възрастен, по-голям и по-умен. Новите къщи с чуждестранен вид и с извънредно много прозорци, в които се отразяваше слънцето, както и магазините на чуждестранните дяволи привличаха неговия учуден поглед. Млади хора в западняшки дрехи стояха тук-там по улиците и пушеха цигари. Йен вземаше понякога от земята по някоя угарка от цигара и я изпушваше. Тя предизвикваше люта, горчива слюнка в устата му, зашеметяваше го. Въпреки това желанието за тази остра горчивина и за тази зашеметеност го преследваше. За да кажем истината, изгледите да намери някоя цигара бяха една от главните причини за Йеновите излети до града.

Жълтата дрезгавина едва беше замряла в далечината и едва бяха паднали сенки по улиците, когато всички лампи се запалваха едновременно — по площадите, по ъглите, в магазините и дори в къщите. Силата на мълнията беше тази, която запалваше всички тези жестоко бели лампи, както знаеше това Йен от своя братовчед, който беше по-възрастен от него. Той се взираше със зяпнали уста в чудото, което чужденците бяха донесли в Китай от Запада. От дъното на сърцето си завиждаше той на младите хора, които минаваха покрай него на велосипеди — по-бързо и по-плавно от лодките по канала.

По-възбуждащо от всичко беше обаче мястото, където спираше всеки ден по веднъж огнената кола, пръхтяща с цялата си сила, един гневен и зловещ звяр, който си беше пробил път през градската стена. Йен можеше да пресметне по положението на слънцето кога трябваше да бъде на гарата, за да види това зрелище. Там имаше вече много хора, тълпящи се покрай оградата, за да наблюдават пристигането и заминаването, дори имаше жени между тях с деца на гърба си, а даже и млади девойки от добри семейства, защото нравите се разслабваха от ден на ден все повече. Йен се връщаше в дома на своите прадеди със стомах и глава, препълнени от нови работи.

— Твоят недостоен по-млад син заяви, че желае да посещава училището на чуждестранните дяволи — съобщи веднъж майка му на баща му.

— От пачи яйца не излизат лебеди — беше всичко, което каза той.

Телетата се учат да орат, като ги впрягат край майките им. Лунг Йен вървеше подир баща си и чичо си по нивите, учеше се как да ги обработва. Отначало трябваше да се грижи вечер патиците да се върнат у дома. След това му даваха да кара бивола на водното колело, за да се върти непрестанно в кръг, за да имат нивите достатъчно вода. По-късно гледаше как засяват, макар че още не беше достатъчно сръчен, за да взема участие в това. Денят, в който баща му постави в ръцете му дръжката на плуга и той се опита, треперещ от възбуда и напрежение, да прокара една бразда през разкаляната почва, своята първа крива и погрешна, но горда бразда, той сам се почувства най-сетне мъж. Той беше Лунг Йен, син на земеделец, четиринадесетгодишно момче с ниско остригана коса, от която беше останал само един дълъг черен кичур под челото му, с мургава кожа, с мускули на ръцете, които започваха да наедряват и да се втвърдяват, по-млад син, роден във време, когато всичко се променяше така, както не беше се променяло от хиляда години насам.

Стар обичай беше през нощта срещу Нова година да се заковават на вратата на къщата образите на бойците. Селото ехтеше от ракети, семейството ядеше месо и сладкиши, а прадедите получаваха своя дял от тържеството. Окачваха надписи на стълбовете на вратата! — „Тихи ветрове и дъжд на време“, „Мир в страната и доволство между хората“. Тези надписи още висяха там, когато дойде лошият ден и войната пося на длъж и шир разорение.

Ако не беше дете, Йен щеше да знае повече за обезпокоителните и застрашителни признаци, които предшестваха нахлуването на войниците в страната. От селяните събираха големи данъци, данъци, които не биха могли да бъдат платени, ако боговете не бяха изпращали особено добри жътви. Но сега беше зима, вкъщи беше студено, а още по-студено — навън, храните бяха почти на привършване, а сутрин блатото на патиците беше покрито с тънка, сива кора лед. Никой не беше в състояние да плати предварително данъците за три години, както се изискваше.

Чичото и бащата на Йен изнесоха от къщи всичко, без което можеха да минат, и го занесоха в града на лихваря. Те получиха за това осемнадесет таела, а трябваше да плащат всеки месец като лихва за тях по сто пробити монети. Лунг Фу направи една сложна сметка.

— Дванадесет на сто месечно — каза той.

Уважаваният дядо седеше и не казваше нито дума, сякаш не беше чул нищо и не беше забелязал, че е изчезнал от олтара на техните прадеди месинговият свещник, най-ценната вещ в къщата.

Всеки ден на градските врати окачваха току-що отпечатани обяви и пред тях винаги стояха група хора; някой от тях, който можеше да чете, обясняваше какво иска правителството. В цялата провинция Киангсу се разрастваше движение, което искаше справедливост за бедните, докато в същото време военачалниците изтръгваха от хората последната пара и последното зърно ориз. Старейшините в селото замислиха да изпратят при ямена пратеник да помолят отсрочва за данъците. Но простите хора все още бяха пропити до мозъка на костите си с уважение и страх пред чиновниците, затова нищо не излезе.

— Иди при ямена — мърмореше Старият човек, — но ще спечелиш котка, а ще изгубиш крава.

Магазините на чужденците в града бяха плячкосвани. Носеха се упорити слухове, че чужденците прокарали заповедта против отглеждането на опиума, само за да печелят повече от своя собствен опиум. Правителството предприе отчаяна стъпка; закупи всички запаси от опиум на чужденците и ги изгори, изгори данъците, събрани от потта и кръвта на народа. Въпреки това стана така, че в страната сега имаше повече опиум, отколкото по-рано и злото, което беше замряло за известно време, сега отново се появи. В града при морето Шанхай, всеки пушеше толкова опиум, колкото можеше да плати.

По това време в града, а дори и в селата пристигнаха студенти, млади хора от най-добрите семейства, които бяха учили в страните на чужденците. Те отправяха зов към гордостта и достойнството на мъжете, обещаваха по-лек живот за жените. Японците отдавна се били настанили в Шантун, тия кафяви джуджета, тия презирани и мразени парвенюта, които трябваше да бъдат сразени. На запад, в Русия, една страна почти толкова голяма, колкото Китай, императорът бил свален и били създадени нови закони, които давали нови права на селяните, на бедния народ, на тамошните Малки хора.

Със слисани и неизразителни лица слушаха селяните речите, които държаха студентите. У техните нови водачи нямаше и помен от вежливостта и елегантността на по-раншните потисници. Те не цитираха класиците и не бяха надменни. Имаха добри намерения, но тяхното пребиваване в чужди страни ги беше направило като самите чужденци. Говореха на езика на Китай, но имаха груби гласове и употребяваха нови, непознати думи — комунизъм, национализъм, нова партия. Увещаваха селяните да пращат децата си на училище, да не харчат толкова много и да се обединят в цялата страна срещу едрите земевладелци и лихварите. Говореха за някакво ново и справедливо разпределение на земята, за заличаване на всички дългове. „Младите кучета лаят най-високо“, казваше Старият човек; той седеше треперещ в студената къща; бяха заложили неговия малък мангал, на който си грееше ръцете и той кашляше упорито и храчеше.

Тогава дойдоха войниците и избухна война между провинциите Киангсу и Чъкианг. „Една война е по-лошо нещо от три облака скакалци“, казваше Старият човек — и беше прав, както обикновено.

„По-добре да бъдеш куче в мирно време, отколкото човек по време на война“, казваха в селото. В страната нахлуха не полкове, а орди диваци, без нито една от четирите добродетели, но изпълнени със зло и пороци. Те тъпчеха нивята, сякаш не разбираха нищо от сеитба и жътва. Не проявяваха уважение към гробовете, завземаха къщите като стадо диви биволи. Откачваха вратите от пантите им и спяха върху тях, добитъкът бягаше от оборите, а вятърът вееше в стаите. Изнасилваха жените и всяко семейство, което можеше, изпращаше дъщерите си надалеч, при роднини, които живееха в по-спокойни области. Бащата на Йен започна да се разправя с един войник, който беше посегнал върху дъщерята на брат му. Войникът го повали и започна да го тъпче с крака. От този ден нататък той започна да повръща кръв и скоро след това умря.

Войниците, колкото и лоши да бяха, проявяваха щедрост, когато бяха плячкосвали или бяха получили заплатата си, а то не ставаше често. Те подхвърляха монети на децата и се смееха, когато децата се боричкаха за тях. Занасяха вино в къщите, където бяха разквартирувани и поделяха с всички храната и питието си. Но военачалниците имаха нужда от пари, за да плащат на войниците. Какви ли не данъци измисляха те, за да пресушат провинцията. Налагаше се данък върху всяко малко прасенце от всяко прасило, докато най-сетне селяните започнаха да се молят на бога на плодородието да им прати безплодие. Налагаше се данък върху всеки син в къщата, данък върху сватбите и погребенията, данък дори върху благовонията, които се принасяха на боговете, за да бъдат склонени да изгонят войниците от страната.

Войната се водеше с променлив успех. Имаше много насилия, а малко сражения и която и страна да спечелеше или изгубеше, народът трябваше да плаща. „Войниците са вълци при победа, а тигри при поражение“, казваше уважаваният дядо. Децата седяха при огнището и сърбаха от паницата си гореща вода, докато майките им се мъчеха да ги накарат да повярват, че това е супа.

— Трябва пак да сеем мак — каза младият чичо ненадейно. — Който пуши чуждестранната мръсотия, не усеща глад.

Майката на Йен стенеше в съседната стая. При цялата тази мизерия тя даваше живот на ново дете, а лелята на Йен й помагаше. Роди се друго малко братче, което плака през цялата нощ. То трябваше да получи малка шапчица и обувки с нарисувани тигрови глави на тях, но семейството на Лунг беше толкова бедно, че дори не можеше да облече прилично синовете си.

Горчивата шега на по-младия чичо излезе вярна, защото военачалникът, който управляваше областта, заповяда на всяко парче земя половин да се засява с мак. Неговите собствени войници обираха мака, вместо да събират данък и селяните видяха, че няма да има ориз, за да могат да живеят.

През това лято Йен видя за пръв път нива с мак. Мъжете бяха засели с мак най-добрата земя, която се спущаше с лек наклон към канала. Но засяха отначало детелина, сетне нацъфтялата червено детелина, в която жужаха пчели бе изорана, за да стане почвата плодородна след опустошенията на войнишките орди. Сега цветовете на мака се люлееха на своите високи стебла, а когато вятърът повееше над тях, сякаш някаква ръка ги галеше широко и спокойно. Във всеки цвят имаше черни сенки, каквито опиумът хвърляше върху клепачите на пушачите на опиум. Приспивна миризма се носеше над нивята и широко разтворените ноздри на Йен се насочваха жадно нататък.

През военните години той беше израснал голям момък и започна да мисли за момичета. Когато дойде време да се изцеждат маковите главички в маковата нива, той на драго сърце се залови за това. Правеше прорезите с малък нож, а на следната сутрин затъваше в изсъхналите листа на цветовете лепкавия сок. Тайно вкуси от суровото, подобно на смола вещество, и то му достави същото това усещане, каквото беше изпитал, когато беше изпушил първата угарка. Пред очите му се спусна мъгла, в стомаха му започна да се повдига, той преглъщаше конвулсивно. След това легна и заспа до изтощения бивол в обора, дупките на чиито стени бяха натъпкани със слама.

По това време много хора заболяха от горещо-студената болест, срещу която не помагаха нито старите, нито новите лекарства. Кипарисови клони бяха изгорени пред вратите на къщите и покрайнините на селото, но това малко помогна. Морът се разпростря по цялата област и ковчезите не достигнаха. „Можеш да хвърлиш пари на улицата и никой няма да иска да ги вземе — хората толкова много се боят от заразата“, казваше с въздишка майката на Йен.

Йен също се разболя от тази болест и изпитваше такива болки, каквито не би повярвал, че може да понесе. Той лежеше неподвижно и мълчаливо, превиваше се, когато болките станеха много силни и беше благодарен, когато изгубваше за малко съзнание, защото тогава си отдъхваше. Дядото, уважаваният патриарх, умря, умря и малката сестра. Но Йен оздравя. Понеже семейството трябваше да се погрижи сега за едно отговарящо на положението му погребение, чичото на Йен отиде в града и смирено се обърна към един богат човек. Той заложи къщата и нивите, както беше редно, когато ставаше въпрос за погребението на един баща и всички роднини на семейството — независимо дали бяха близки или далечни — дадоха своето одобрение, защото той изпълняваше синовен дълг.

Така семейството Лунг обедня напълно, както стана с много други семейства. Мъжете не бяха пияници, нито пък харчеха парите си в чайни или по ония момичета, които бяха хубави като пеперуди, но изсмукваха парите, както пчелите изсмукват мед от цветята. Жените бяха работливи и пестеливи, а също и кротки, доколкото могат да бъдат кротки жени, които трябва да готвят на едно и също огнище. Дори и децата допринасяха за честта на семейството, като почнете от Лунг Фу, който беше майстор в смятането, както и в четенето и обясняването на многобройните нови разпоредби и свършваше с малкия брат на Йен, който рано тръгна да пасе бивола. По-младият чичо беше засегнат най-тежко, защото от дълго време беше сгоден за дъщерята на техните съседи, а сега, когато семейството беше в немотия, той не можеше да мисли да се жени. „Няма как — не може да се помогне!“, казваха всички примирено и дори се радваха на погребението, на разточително устроения фойерверк и на пиршеството, което дадоха на приятелите и роднините си.

През тези седмици огорчението сред жените на Киангсу се засили до такава степен, че ги изтръгна от тяхната обичайна кротост и покорност и те започнаха да се питат дали е справедливо столетия наред бедните да плащат за разкошния и греховен живот, който водят богатите. Младите хора се събираха в колибата на един шивач и слушаха какво говорят хората, които идват от големите градове, от Кантон и Ханкеу, за да ги насърчават. Лунг Фу, по-старият братовчед на Йен, често присъстваше на тези тайни срещи и разказваше на Йен за новата партия. Йен беше любознателен като всички други и отиде на следващото събрание заедно с Лунг Фу. Той не разбираше всичко, което се говореше, но и другите не разбираха повече от него. Те слушаха със замаян и сънен израз на лицето, само мускулите на слепите им очи се свиваха от време на време, когато си спомняха как са били унищожавани, обиждани и ограбвани. Но Йен разбра поне това, че работите трябва да станат по-други — по-други и по-добри. Ораторът също му се хареса. Той беше млад човек с нежни черти, тесни гърди и дълги, тънки, извити нагоре пръсти, което показваше, че произхожда от някое голямо семейство на учени хора.

— Как е името на уважаемия господин? — попита Йен братовчеда си.

— Това е Чанг Юцинг, приятел на Малките хора — беше отговорът.

— Баща му е Чанг Бо Гум, най-богатият човек южно от голямата река — добави друг.

Всички наостриха уши, защото всеки в провинцията знаеше името на богатия Чанг и много истории се разправяха за неговото насилничество, за неговата жестокост, за броя на неговите любовници, за блясъка на неговото имение на Западното езеро при Ханчау, Йен разглеждаше оратора и не можеше да повярва, че той е син на този могъщ човек. „Бих искал да знам колко чувала ориз би могъл да носи той“, мислеше си Йен полупрезрително и все пак с чувство на страхопочитание, защото макар Чанг Юцинг да изглеждаше слаб, неговите тесни гърди и отпуснатите му рамене издаваха учения, който стои високо над всякаква черна работа. Дълго след това Йен не можеше да забрави неговото лице, а запомни и някои от нещата, които той каза. Но уважението към чичо му, който беше сега глава на семейството, му пречеше да се опита да приложи на практика някои от реформите, които се преподаваха в колибата на шивача.

Сега, когато настъпи немотията и заглъхна гласът на патриарха, който внушително и мъдро беше учил на разсъдливост и търпение и на проявяване на четирите добродетели, и когато децата бяха израснали и станали младежи и девойки, дух на безпокойство терзаеше Лунговото домакинство. „Гладният човек не вижда луната“, се казва в една стара поема и е вярно, че радостта от живота го напуска и че сега дори децата не се смееха вече, защото гладуваха и се караха.

Лунг Фу проведе сериозен разговор с Йен, разговор, който промени целия живот на Йен.

— Йен, мой по-стар братко — каза Лунг Фу и това вежливо обръщение имаше за цел да отнеме остротата на онова, което щеше да каже той, — паницата с ориз е празна и в къщата на нашите прадеди има много празни стомаси. Знам, че баща ми мисли да продаде дъщерите си. Опитах се с най-голямо почитание да го убедя да не прави това. Какво ще кажеш за това?

— Така е — каза Йен, след като беше обмислил работата от всички страни. — Ако бъдат продадени дъщерите, това ще нанесе голямо зло на нашето семейство. — И двамата отбягваха да споменат най-важното нещо — загубата на престиж, която щеше да понесе семейството, ако се направи тази отчаяна стъпка. — Ще дойдат по-добри времена, ще изплатим дълговете и ще освободим нивите. Но ако момичетата бъдат продадени, това не може да бъде отменено — каза Йен печално.

— Аз мога да чета, да пиша и да пресмятам числа — каза Лунг Фу. — Ще ида в града и ще постъпя на работа при един търговец. Уонг, търговецът на ориз, често ми е предлагал паница ориз, защото е роднина на майка ми. — Той почака един момент, преди да добави: — А какво ще правиш ти?

Йен виждаше, че братовчедът има намерение да спечели пари, да плати дълговете и да спаси семейството. Той също би искал да иде в града.

— Аз съм силен — каза той. — Мога да нося товар. Ще попитам за съвет Стар брат.

Братовчед му хвърли крадешком поглед към него и след това сведе очи. Да носи товар — това значи да изпадне от класата на селяните в класата на кулите.

— Трябва да намерим някакъв изход — каза Лунг Фу.

Когато по-старият брат на Лунг Йен, а също и чичо му, главата на семейството, се съгласиха да замине, той отиде в града, но не се нарече вече със семейното си име, а просто Йен, водоносецът. „Имам работа в магазина на мистър Линг“, каза той на семейството. Но не разказа, че всичко, което трябва да върши, е да носи големи ведра с гореща вода в къщите на хора, които си позволяваха този лукс.

Магазинът на Линг се намираше в Улицата на изгряващата луна недалеч от градския парк, който беше разположен там, където една част от старата градска стена беше съборена. В известен смисъл Йен обичаше работата. Градът нямаше същата атмосфера, както селото, хората бяха по-бързи и по-пъргави, шумът беше по-весел. Младите продавачи изброяваха своите стоки на улицата на търговците на платове и на шивачите; продавачът на масло със своята ръчна количка, на която бяха наредени неговите огромни глинени гърнета, отправяше високо своя възглас; продавачът на бобена каша дрънкаше със звънец; човекът със своята подвижна кухня, окачена на един прът на рамото му, тракаше с две бамбукови пръчици; продавачите на кестени, манго, захарна тръстика, ориз и стотици други неща — всеки от тях имаше свой собствен вик и зов.

Облян в пот, Йен тичаше между тях, тикаше настрана децата и блъскаше елегантни господа и носачите на техните носилки, защото, щом нарушеше равномерния си ход, той се задъхваше и чувстваше тежестта на товара върху пръта на рамото си.

Магазинът на продавача на чай, където работеше неговият братовчед, беше елегантен и тих зад своите стъклени врати. Там идваха хубави девойки, за да купуват сладкиши, захаросани лотосови ядки и захаросани портокали от провинциите южно от голямата река. Но работата на Йен беше груба и ако искаше да я върши добре, трябваше да забрави вежливостта, на която го беше учил патриархът.

В една от къщите, в които трябваше да носи сутрин и вечер гореща вода, живееха чуждестранни дяволи. Това беше голяма къща и имаше четири двора с басейни, със златни рибки и цветни храсти, а по протежението на тесните външни галерии имаше боядисани в червено колони. Чужденците бяха наели къщата от едно семейство, което се беше съсипало чрез опиум и комар и беше напуснало града, защото не можеше да плати дълговете си.

Когато видя за пръв път чужденката, Йен едва ли не се уплаши, защото тя беше неописуемо грозна и отвратителна, с буйна червена коса и белезникави очи като на слепия просяк на пазара. Господинът изглеждаше като мъртвец и което беше по-лошо, миришеше на мъртвец. Но когато госпожата му заговори, тя имаше любезен глас, а той се усмихваше на себе си, защото тя не можеше да говори правилно. Тя искаше да каже: „Излей водата“. Вместо това тя каза: „Избий навън твоята вода“. Вечерно време Йен постоянно разказваше тази история в изпълнения с пара магазин, където спеше на земята заедно с другите водоносци.

Понеже чужденците изглеждаха твърде глупави, за да научат езика, Йен се залови да научи малко разговорен английски. Този език звучеше като жабешко крякане, но поне беше лесен. Скоро той се научи да чете няколко букви и беше в състояние да разчете имената, издълбани на дърво върху вратите на къщите, а също и имената на улиците. Той забеляза, че в града има няколко чуждестранни дяволи, но те всички си приличаха толкова, че той никога не беше сигурен дали среща различни хора или винаги едни и същи, но по няколко пъти.

Той посети семейството си на село преди новогодишния празник, оня ужасен ден, в който всички дългове трябва да бъдат изплатени. С негова помощ и с помощта на Фу стана възможно да се изплати една малка част от дълговете и по този начин да се покаже на кредиторите, че Лунгови бяха почтени хора с добри намерения, така че семейството спаси честта си.

През това лято Йен стана на осемнадесет години и чичо му му каза, че е негов дълг да се ожени и да се сдобие със синове, така че веригата на живота да не бъде прекъсвана. Йен сведе очи, защото познаваше едно момиче, което му харесваше много, но то не беше момичето Уонг Синг, за което беше сгоден в детинството си. Странна беше историята с Уонг Синг. В селото се носеше слух, че тя била похитена от един войник и след това оставена с някаква болест, но никой не беше толкова нелюбезен да попита дали това е вярно. Йен беше виждал Уонг Синг понякога по селската улица или по синорите на нивите и тя му харесваше все по-малко и по-малко. Беше кривогледа и имаше големи тежки гърди под синята блуза също като на някоя ленива стара жена. Йен роптаеше против това момиче, за което беше сгоден. „Защо трябва да ям това, което друг е плюл, мислеше си той. Всеки мъж е свободен да си избере жена, която му харесва“. Тази последна мисъл беше една от онези, които беше чувал на събранията, а той познаваше и млади девойки в града, които се бяха оженили, без да обърнат ни най-малко внимание на желанията на своите родители.

Жасмина беше името на девойката, която Йен обичаше, и тя служеше в къщата на чуждестранните дяволи. Мистър Лий беше един от тези дяволи, доктор по новата медицина, който беше дошъл от западните страни. Той и жена му бяха взели Жасмина в къщата си, когато родителите й бяха умрели от чума. Но тя не беше робиня, не я смятаха дори за слугиня, а по-скоро за свое дете. Йен я намираше съвсем необикновена. Тя беше винаги там, когато той наливаше в калаената вана на чужденеца вдигащата пара вода, и говореше с него, без да се срамува, както правят само момичетата в чайните салони. Беше така, защото тя беше възпитана по маниера на чужденците и отначало тя плашеше Йен със своята дързост и свобода. Минаха няколко дни, преди той да намери смелост и да й даде някакъв отговор, понеже той беше възпитан според наставленията на своя стар дядо. „Яла ли сте?“ — попита я той и понеже тя му харесваше толкова много, добави: „Нещо хубаво ли сте яла? Харесва ли ви вашето ядене?“. Но след като даде по този начин израз на чувствата си, той бързо метна на рамото си кобилицата с празните ведра и отмина.

Неговият пръв разговор с нея обезпокои душата му. Вечерта, след като беше изял ориза си, той се върна в тясната улица, където живееха чужденците. Нейното име беше Алея на мира. Той се облегна за няколко минути на стената, зад която спеше Жасмина. Кръглата луна висеше на небето като голям жълт фенер. Йен пъшкаше, сякаш беше ял твърде много, а после се прибра във влажните помещения на магазина за гореща вода. Загърна се в одеялото си зад големите вградени медни казани и се опита да заспи. Но преди да затвори очите си, той чу свиренето на комарите и дори гонга на нощния пазач, който биеше за втора смяна.

На следващия ден снова из пазара, като правеше дълъг и грижлив избор, и най-сетне купи като подарък за Жасмина сусамени сладки, завити в червена хартия. Той свикна вече с това, че тя не бе няма и смирена, и започна да му харесва повече от всяка друга девойка, която беше виждал; много, много повече, отколкото Уонг Синг, чието кривогледо лице беше мъртво, докато в лицето на Жасмина имаше живот.

Йен виждаше девойката всеки ден и тя винаги изглеждаше чиста и спретната. Носеше една от тесните модни рокли, цепната встрани, така че можеше да се види само малка част от долната й пола. Можеше да чете и пише; знаеше как да работи със светкавична бързина на сметалото, говореше английски и се мъчеше да налее малко китайски в голямата дървена глава на чужденката. Беше покръстена във вярата на чуждестранните дяволи и често говореше разпалено на Йен за това. В града имаше много християни, а неколцина дори и в селото. Казваше се, че чужденците плащат добре с ориз, ако се молиш за техния бог. Образът на този чуждестранен бог висеше на стената и той беше достатъчен, за да те ужаси. Този бог имаше изнурено тяло, приличаше на човек, който е пушил много опиум, лицето му, вместо да изразява спокойствието, което бихте очаквали да видите върху лицето на един бог, беше разкривено от гримаса на непоносимо страдание.

— Лесно е да се види, че този бог няма власт дори над самия себе си. Как може да има власт над другите богове? — каза Йен на Жасмина.

— Той обича бедните и им помага — отговори тя сериозно.

След като Йен излееше водата в калаената вана и получеше медни монети за нея, Жасмина правеше така, че да бъде на Лунната порта в задния двор, през която той излизаше. Там те разговаряха помежду си всеки ден, докато старата повикваше Жасмина. Тя му казваше, че нейните родители били бедни и че тя също била бедна. Веднъж тя му каза със сведени надолу очи, че се срамува да живее в къщата на чужденците и да бъде зависима от тях, понеже навсякъде се разправяло, че чужденците нямали работа в страната и трябвало да бъдат изгонени.

В замяна на това Йен й каза, че той не е кули, а е поел низката работа на водоносец само за да помогне на своето добро и почтено семейство да изплати дълговете си. Жасмина го похвали за това и ако Йен беше погледнал в лицето й, щеше да разбере по блясъка на очите й, че е развълнувана до сълзи.

Амахата се дотътряше на своите пристегнати крака и започваше да ругае:

— Син и внук на костенурка, какво правиш още тук? Махай се оттук, негоднико!

Йен вдигаше ведрата и се отдалечаваше покорно.

Една вечер, след като беше предал втората доставка вода и през Лунната порта беше излязъл навън в тясната уличка, той чу зад себе си лек шум от меки ходила.

Като се огледа, видя, че Жасмина го следва по осветената от луната алея, пазейки такова разстояние от него като негова жена. Той се направи, че не я вижда и продължи. После остави кобилицата и ведрата си в магазина на господин Линг и погледна през пролуката на капаците, които бяха затворени за през нощта. Жасмина се разхождаше бавно по улицата с кошница в ръка, сякаш отиваше на пазар. Йен бързо изми ръцете и лицето си, изплакна устата си, но не яде нищо, защото стомахът му се беше свил от възбуда.

Когато излезе и се отправи към градската стена, Жасмина го последва. Той прекоси новия парк, премина над канала по високосводестия каменен мост, който се издигаше там още от древни времена, и седна в тревата на отвъдната страна. Скоро видя, че Жасмина минава по моста. Когато погледна към нея, тя започна да върви все по-бавно и след малко седна до него. Двамата седяха така там, гледаха луната, която се издигаше на хоризонта през сребърната мъгла на оризищата.

Беше топла, светла нощ, щурците свиреха, цикадите звъняха, жабите квакаха в тръстиките по края на канала, славей пееше недалеч във върбалаците. Йен се чувстваше щастлив и доволен, в хармония с десетките хиляди неща във вселената, едно от които беше и той. Като се обърна към Жасмина, видя, че и тя седи със скръстени в скута ръце, усмихва се нежно със сведени надолу очи и нейното необикновено, мълчаливо смирение накара сърцето му да забие като гонг.

След известно време тя стана и той я последва покрай канала. Откъм пътя имаше малък заслон, където можеха да си почиват носачите и пътниците. Жасмина спря в неговата черна сянка и Йен я настигна. Плътта му започна да гори. Той посегна към нея и я облада.

Няколко седмици по-късно Жасмина му каза, че е бременна. „Ще трябва да я взема за жена, тя ще ми бъде добра жена“, мислеше си той. Вдигна големия дървен капак от медния казан и обля с вода тялото си. Сега той пестеше медните монети за деня, когато Жасмина щеше да роди неговия син. И пак си помисли: „Ако трябва да се сдобия със синове и да спя с жена, защо да не бъде с жена, която ми е мила и приятна, носи чисти дрехи и може да чете?“. Но се страхуваше да говори за това на семейството си, защото знаеше добре, че Жасмина не подхожда на дома на Лунгови, а освен това беше пречка и годежът му с Уонг Синг.

Една вечер след работа събра смелост, прекоси моста и покрай канала отиде чак в дома на своите прадеди, който се намираше на единия край на селото. Кучетата го познаваха по миризмата и не лаеха и нито разбойници, нито войници, нито духове се изпречиха на пътя му.

Къщата беше тъмна и всички спяха. Той извика тихо майка си, тя го чу и отвори вратата. Гладът и грижите я бяха състарили и щом Йен погледна съсипаното й лице, смелостта го напусна и той не отвори уста. Има още време, за да им разкаже, помисли си той. Той обясни късното си посещение с това, че желае да се осведоми, как е уважаемото семейство — и лампата бе бързо изгасена. Йен легна да спи до по-младия си брат. На следващия ден обаче той похарчи пет медни монети за благовония, които занесе на Жасмина.

— Трябва да принесеш това на своя бог, а няма нищо лошо, ако принесеш благовония или духовни пари също и на божеството на милостта в храма на Конфуций — каза й той.

През целия ден можеше да се чуе тупкането на пресата, когато тя печаташе пари върху сребърна хартия за боговете, а набожните хора изгаряха тия пари като жертвоприношение и димът беше приятен на боговете.

Когато коремът на Жасмина наедря и първо амахата, а след това и нейната чуждестранна господарка откриха, че тя е бременна, всички се изумиха. Жасмина бе изхвърлена на улицата, а когато Йен дойде да донесе горещата вода, той бе поздравен с най-ужасните обиди, които беше чувал през живота си. Но най-лошото беше, че чуждестранните дяволи строшиха паницата му за ориз. Господин Линг, доставчикът на гореща вода, при когото работеше Йен, беше станал християнин и затова чужденците купуваха неговата вода. Д–р Лий, слабият висок човек с коса, която приличаше на пламтяща факла, отиде лично при него, за да поиска уволнението на Йен. Господин Линг се поклони в знак на съгласие.

— Чужденците не знаят какво е умереност, сине мой — каза той на Йен в извинение, когато го уволни.

Това беше слаба утеха за безпокойствата, които се струпаха сега на главата на Йен. Той се осмели и отиде на едно събрание на Новата партия и после замина на село, за да се посъветва със семейството си.

Майката на Йен плачеше безмълвно. Кавгата с чичо му и с по-големия му брат вдигна още повече шум. Гърдите му още бяха пълни със свободата и бунта, които току-що бяха се влели в него, и той изля всичко за благото на своето ужасено семейство.

— Кой ще плати на семейството на Уонг Синг обезщетението, което ще искат? — викаше чичо му.

— Уонг Синг не струва три каша — викаше гневно в ответ Йен. — Тя е болна и скапана и е ходила с войниците. Тя им е смигала с кривогледите си очи и аз ще платя, колкото струва.

Грубият и злобен начин, по който той говореше за нещастната девойка, за която беше сгоден, само влошаваше положението. Скоро се разбра, че семейството на Уонг Синг иска в действителност тридесет таела обезщетение. Въпросът бе отнесен пред селските старейшини. Семейството на Йен загуби много престиж, защото не можеше да плати дори осемте таела, за които постигна съгласие. За да запази честта си, семейството се отказа шумно и публично от Йен и го изхвърли от своята среда. Сякаш небето се срути над него.

Синът на Йен не бе роден в къщата на неговите прадеди, а в болницата на чужденците, понеже Жасмина беше сега омъжена жена, тя бе приета в болницата, когато й дойде времето, и сам д-р Лий се зае с нея. През това време Йен вършеше най-низката работа. Той събираше големите гърнета, съдържащи човешки тор и нощни мръсотии и отнасяше своя вонящ товар от нивите, по синорите на които го струпваше на малки купчини. Вонята от неговата работа лепнеше по него, когато отиваше в болницата да види сина си. Детето беше хубаво, силно момче с гъсто обраснала с черна коса глава и още на третия ден се опита да се усмихне. Нарекоха го Сейлеонг.

Когато видя унижението на Йен, чуждестранният лекар предложи да вземе Жасмина пак у дома си заедно с детето. Тя щеше да получава храна и подслон и щеше да има възможност да помага. В замяна на това Йен трябваше да се съгласи синът му да бъде кръстен и отгледан като християнин. Йен обмисли дълбоко и сериозно въпроса.

— Това няма ли да причини нещо лошо на сина ми? — питаше той постоянно Жасмина.

Тя клатеше усмихнато глава. Като че ли изпитваше облекчение и радост, задето д-р Лий се помири с нея.

Една вечер, когато Йен отиде да я види, чужденката беше седнала на кревата й и държеше на скута си сина му, като му привързваше на шията едно малко сребърно кръстче.

— Това е, за да го пази от лоши духове — каза му Жасмина и Йен остана доволен.

Когато тя напусна болницата и се завърна в къщата на чужденеца, д-р Лий го назначи за носач на стола за цялото семейство. Позволяваха му нощем да спи с жена си в една малка стаичка и да държи малкия си син близо до себе си. Денем сновеше заедно с другите кули по двора, очаквайки да носи господаря или господарката си. Едва ли беше забелязал, че той е покръстен като християнин.

Имаше моменти, когато Йен си спомняше с горчивина, че няма вече семейство, че всеки може да го нарече скитащо куче. Беше свикнал с дребнавото високомерие на обитателите на града към глупавите селяни, но сърцето му тайно копнееше за нивите. Липсваше му миризмата на пръстта, тихият шум от преживянето на бивола, глухото тупане на зрелите круши в тревата, шепотът на вятъра над гъстите оризови стебла.

През септември, когато шумът от очукването на оризовите снопи можеше да се чуе дори в улиците на града, той ставаше неспокоен. „Аз не съм кули“, мълвеше той понякога нощем на себе си, когато не можеше да спи. Чуваше гонга на нощния пазач, смяна след смяна, лая на кучетата, усърдното тракане на пресата, която печаташе пари за духовете. „Аз не съм кули“, мълвеше той, притиснал устни о малката топла чернокоса глава на сина си. Жасмина го успокояваше.

— Оня, когото носят на стол, е човек, но и оня, който носи стола, е също човек — казваше тя.

Това беше добра стара поговорка.

Тайни събрания ставаха в селски хижи, в гаражите нощно време и на открито по ъглите на улиците. Подстрекателни речи на агитатори, потисничеството отгоре, където управляваха военачалници и безскрупулни чиновници, пълна, гола немотия долу между простия народ. Отново избухнаха безредици, нови орди нахлуха в страната — войници или разбойници, трудно беше да се каже какви бяха. На юг пак имаше война и тя се приближаваше все повече нагоре; не беше гръмотевица или буря това, което караше прозорците да се тресат, а далечен тътен на топове. Общинският съвет съжаляваше, че е наредил да бъдат съборени градските стени.

Осветлението — чуждестранно откритие на силата на светкавицата — изгасна и изведнъж улиците потънаха в мрак; нямаше дори луна, единствената светлина идеше от малките люлеещи се фенерчета на рикшите. Беше нощ само за грабежи и плячкосване. По дължина на шосетата имаше високи стълбове, свързани с жици, по които чиновниците можеха да изпращат съобщения. Понякога се чуваха да бръмчат жиците, но никога не можеха да се доловят думи. Два дни по-късно пристигнаха войниците, но това не бяха дрипавите частни войски, които събираха военачалниците, а чисти дребни хора с пушки и западняшки униформи, които маршируваха и се държаха точно като чужденците. Казваше се, че били обучавани от чуждестранните дяволи, но никой не можа да каже дали тези полкове на Куоминтанга им мислеха доброто или злото. На портите бяха поставени нови заповеди. Барабанчици сновяха из града и възвестяваха, че законът и редът ще бъдат запазени. На разсъмване шестдесет и четири души бяха натъпкани в двора на затвора. Градът беше онемял и никой не трепна, когато смъртните присъди бяха изпълнени.

Ненадейно небето потъмня от пушек, после стана жълто и червено от отраженията на пламъците. Беше избухнал пожар близо до североизточната врата на града, където още стоеше последният остатък от градската стена. Някои разправяха, че един момък, който бил свикнал само на студената светлина, извличана от светкавицата, изпуснал фенера си в сламата, но повечето хора бяха на мнение, че разбойници са подпалили града, за да могат да го оплячкосат по-лесно. Други пък, до които вятърът беше донесъл последните новини, шепнеха, че привърженици на правителството били измислили пожара, за да прогонят войниците на Куоминтанга. Както и да беше, пожарът се разрастваше от един квартал в друг, като преграждаше улиците по пътя си, прескачаше сламения покрив на някой бедняк и се загнездваше здраво в гредите на някоя голяма къща. Лютите пушеци спираха дъха и ослепяваха очите на онези, които се мъчеха да овладеят пожара. През цялото време свиреха с чуждестранен звук роговете на войниците и суматохата нямаше край.

Тази вечер Йен помогна да занесат лекаря при един болен, който живееше в покрайнините на града. Той заспа, докато го чакаше, и се събуди от шума, пушека, отраженията от пожара и виковете на тичащите. Изправи се със зяпнала уста, без да разбира какво е станало. „Пожар, пожар! Подпалили са града!“ — викаха хората, като тичаха покрай него с вързопи и деца. Едно магаре, което тичаше заедно с тълпата, нададе висок, скръбен рев.

— Къде е… къде е пожарът? — питаше Йен смутен.

Небето беше червено, а вятърът духаше дима откъм изток, където се намираше Алеята на мира.

— На източната страна на града — извика един стар човек, който беше притиснал към гърдите си кафез с птичка.

Той започна да си пробива път между тълпата бягащи. Забрави, че трябва да чака господаря си; мислеше само за сина си, за малкия Сейлеонг, който беше може би в горящата къща.

Той продължаваше да тича посред облаци дим, между пращенето на пламъците и трещенето на стените на къщите. Колибите на бедните, построени само от рогозки, пламтяха стихийно. Йен бързаше по-нататък, триейки сълзите от смъдящите го очи. Той стигна до Алеята на мира, но я намери в пламъци. На входа й имаше верига пожарникари, предаващи от ръка на ръка кофи. Роговете на войниците можеха да се чуят посред пращенето, грохота и трясъка на срутващите се зидове. Високо горе, на фона на тъмното и мрачно нощно небе, пламъците бяха сини. Йен си проби по-нататък път и стигна до къщата. Стените още стърчаха, входната врата беше отворена, той се втурна вътре. Той имаше само една мисъл — сина му.

Дворът кипеше от тълпа хора, къщата още не беше пламнала. Господарката му стоеше съвсем сама на прага с лампа в ръка. Когато тълпата се втурна край нея, тя нададе вик. Йен се втурна напред; той и не помисляше да помогне на господарката си; трябваше да стигне във втората сграда, в стаята на горния етаж, гдето спеше Сейлеонг. Като минаваше бързешком през вратата, той видя, че господарката му лежи на земята, тълпата нахлуваше вътре, като газеше тялото й. Той продължи да тича. Стигна втората сграда и влезе в стаята. Тя беше празна. Той спря запъхтян. В този момент отзад, близо до кухнята, един пламък се стрелна нагоре и смутен вик поздрави съскането на огъня, който беше обхванал къщата. Йен по-скоро се претърколи, отколкото слезе по стълбата. Не знаеше къде да търси Жасмина и детето, но се надяваше, че са спасени. Щом стигна в двора, той се вплете в проклинащата, викаща, обзета от паника тълпа и видя, че между тълпата си пробиваха път и войници. Мебелировката в къщата беше обърната наопаки, сандъците бяха разбити. Някои от войниците мъкнеха навън мизерната плячка, дори когато пламъците обхващаха вече стаята.

Йен си проби още веднъж път до входния праг. Той искаше да попита господарката си къде са Жасмина и детето. Но един поглед към изпотъпканото тяло му показа, че тя е мъртва. Той се извърна и се намери до човек, когото познаваше, макар че никога не беше говорил с него. Това беше Кве Куей, главатарят на задругата на крадците в града. Той беше висок човек със свирепо, сухо лице, обрасло с косми като лице на дявол.

— Бързо, покривът ще се срути! — извика Куей в ухото на Йен, като го блъсна настрана от прага.

Йен затвори очи. Зад него се чуваше висок рев, горящите греди се срутиха и покриха сцената на опустошението.

Струваше му се, че се чува слабо детско хленчене. В двора, където беше сега, той беше така силно притиснат сред тълпата, че усещаше как ребрата му хлътват. Ония, които бяха стигнали до голямата пътна врата, ненадейно се върнаха назад, а другите, които още бяха в двора, напъваха напред със силни викове и ругатни. Йен беше тласкан назад и напред, вече не знаеше къде се намира. Очите му бяха така опърлени и го смъдяха, че той не можеше вече да ги държи отворени.

Чак когато излезе на улицата, той разбра — твърде късно — защо тълпата се беше втурнала назад в горящия двор. Отвън имаше кордон от офицери със строги, безчувствени лица, които арестуваха всички плячкаджии независимо дали бяха цивилни или войници. Всеки, който окажеше съпротива, беше повалян с един удар от приклада на пушката или пък веднага застрелван. Останалите бяха отведени от войниците в затвора близо до яменското управление.

Йен беше между тях. Хвърлиха го в затвора, но не знаеше защо. Той скръсти покорно ръце в очакване да види какво ще се случи. От време на време извеждаха по няколко души и след това се чуваха гърмежи в двора на затвора. Когато размисли, че трябва да умре, преди да изгрее слънцето, Йен отначало се уплаши. Но скоро му се струваше, че напуска този свят по собствена воля. Както някога, когато беше болен. Точно както преди той не усещаше вече болките и страхът му премина. Само стомахът го болеше, сякаш беше ял неварен ориз. Имаше един будистки свещеник с остригана коса и просешка паничка, който се провираше между затворниците, като премяташе броеницата си и непрестанно мърмореше нещо. Една жена лежеше по лице на земята и стенеше. Щом отвореше смъдящите го очи, Йен виждаше пламъци и чужденката на прага, и беззъбата, усмихната уста на сина си. Кве Куей беше клекнал при него до стената. Когато стенанията на жената станаха по-силни, той извади нещо от ръкава си и й го подаде.

— Изяж го, майко — каза той. — То е добро, когато човек има болки.

Йен се събуди от своя унес и погледна изпитателно. Жената дъвчеше и преглъщаше, а след няколко минути престана да стене. Отвън се дочуваха изстрели от време на време.

— Може би просто ще ни оставят тук да изгорим — каза един от войниците, които бяха арестувани.

Въздухът беше горещ и напоен с лют дим. Нова вълна от страх премина над Йен. Той погледна Куей, който сега също дъвчеше с унесена усмивка. По неговото съсипано лице личаха белезите на пушач на опиум.

— Дай малко и на мен — чу се ненадейно да казва Йен, като протегна длан към Куей.

Градът беше опожарен, нивите бяха заложени, над къщата на прадедите му тежеше глад. Йен беше безимотен и затворник. Той чувстваше, че бремето беше по-тежко, отколкото може да понесе.

Едно малко късче възчерно тесто лежеше в дланта на ръката му. Лицето на Куей като лице на дявол му се усмихваше. Йен измърмори някаква благодарност и тури опиума в устата си. Неговият горчиво-сладък вкус го накара за миг да почувства повдигане в гърлото, след това той сдъвка смолистото вещество. Не се боеше вече, скръбта му изчезна като облак вечерно време. Почувства се весел и в хармония с всичко, както се беше чувствал в онази нощ, когато направи Жасмина своя. Умът му беше ясен, както никога по-рано; струваше му се, че има стотици начини да се изплъзне и да иде при сина си. Той виждаше сина си, синът му можеше вече да върви и да говори. Оризища, макови полета, бели цветове на люлеещи се стебла се вълнуваха около него, крушовото дърво пак цъфтеше, вятърът се засилваше и ръсеше цял облак цветни листенца. „Ще тръгна на училище и ще се науча да чета и пиша“, мислеше си Йен. Той вдигаше ръка и китката му чертаеше смели линии, като че ли знаеше вече краснопис. Жената, която лежеше на земята, се изсмя високо. Пушките припукаха в двора, изкарана бе следващата група.

Чанг Юцинг беше този, който спаси живота на Йен. Той беше един от офицерите, които се разправяха с провинилите се в палеж, кражба, грабеж и бунт и които освобождаваха всеки, който имаше средства да ги подкупи. Чанг Юцинг беше неподкупен, но позна селския син, който беше присъствал между неговите слушатели на някогашните му тайни събрания.

— Роднина ли си на Лунг Фу? — попита той.

Йен, когото кротките вълни на опиума още люлееха, гордо призна, че е братовчед на Лунг Фу, недостойна фиданка на достопочтеното семейство Лунг и баща на Лунг Сейлеонг.

След кратък разпит Чанг Юцинг записа Йен в една група, която се използваше в транспорта за правене на пътища и строене на мостове. На следващата сутрин Йен се събуди в крайна мизерия. „Няма да пуша вече опиум“, зарече се той. Завързан с верига за крадеца и измета Кве Куей, той се тътреше на слънце и под дъжд, всред прах и кал, копаейки ровове, мъкнейки чували с пясък, носейки товари. Често бит, никога не получил заплата, рядко нахранен, работейки с лопата и трепейки се, той намери най-сетне пътя си към града при морето, Шанхай.

Отначало мислеше, че къщите, които бяха по-високи от най-високата пагода, ще се строполят върху него. Ушите му бяха заглушени от шума на движението и на тълпите по улиците, обонянието му бе притъпено от вонята на превозните средства, наречени вонящи коли, очите му бяха възпалени от песъчливия прах на павираните улици. Когато войната беснееше свирепо по улиците, Йен често си мислеше, че не е вече жив, че е умрял по време на някое от своите опивания с опиум и е захвърлен в този ад, за ужасите на които му беше разказвала понякога Жасмина. Офицери с револвер в ръка го принуждаваха да строи барикади. Огън пред него и огън зад него, срутващи се къщи, мъртви тела по улиците. Йен се натъкна на пет мъртви деца под една порта и си помисли тогава за сина си. Той не мислеше за него като за действителен човек; мислеше за него както някой мъртъв би могъл да мисли за живите.

Но това също отмина.

— Ще дойдеш ли с мен — попита го Куей, работникът за когото Йен беше завързан с верига, докато вървяха по пътя.

— Къде? — попита Йен.

— Опиум — отговори Куей.

— Пари? — попита Йен.

— Достатъчно да си купим да пушим двамата — каза Куей.

Йен му беше благодарен. Великият пушек беше единственото нещо, което желаеше, спокойствието, бистротата на ума, облекчението от болките след първите няколко смуквания. „Хората са прави, казваше той, когато казват, че нищо друго освен Великия пушек не прави живота поносим“.

Той научи много неща в града и забрави всичко, което знаеше преди. Работеше в една памучна фабрика в Поотунг. Беше лош и недисциплиниран работник и срещу мизерна заплата по дванадесет часа на ден сортираше памук. Тук също имаше агитатори, вълнения, бунт и смут, стачки. Памучните прашинки влизаха в дробовете на Йен. Спечеленото той харчеше в опиумни вертепи. Облеклото му беше напоено с неунищожимата миризма на опиум, съсипаното му лице носеше следите на опиума. Когато работниците обявяха стачка и Йен не печелеше нищо, той умираше от жажда за опиум и от болка в тялото. Гърдите му хлътнаха. Той зае мястото на един кули — носач на рикша, който беше се строполил и умрял на улицата. Беше още млад и можеше да тича равномерно и да изтласква настрана другите кули, когато се появеше някой клиент. В някои дни печелеше по шестдесет медни монети, а в други — по пет. От тези пари трябваше да плаща на фирмата, от която вземаше под наем рикшата на полицая — високия и страшен сик на ъгъла на улицата, за хотелския вратар Номер Едно, който му позволяваше да чака за таксата пред хотела, на сдружението на кулите от рикшите, а също и на разни други хора, от които зависеше преживяването му.

Когато имаше в пояса двадесет медни монети, той отиваше тичешком в Чапей, минаваше през улици, които бяха бомбардирани във войната и сега се застрояваха наново; свръщаше във всяка по-тясна и по-бедна уличка, докато стигнеше до вертепа, който Куей беше си купил с крадени пари. Върху един мръсен миндер, загърнат с дрипава рогозка нашият кули Йен постигаше отново хармония с десетките хиляди неща във вселената.

Когато беше на двадесет и шест години Лунг Йен започна да храчи кръв. Чуждестранните лекари бяха открили клиника в Чапей и там преглеждаха кулите и получаваха безплатни лекарства. Лекарят Номер Едно, мистър Хай, го склони да се запише в едно от бюрата за премахване на опиума, които бяха открити във всички части на града. Беше му дал и една година срок, за да се излекува от порока.

Лунг Йен, потомък на земеделци, внук на селски старейшина, недостоен син на почтеното семейство Лунг, от когото се бяха отрекли, презрян и заблуден, един беден кули в безсърдечните улици на Шанхай.

VI
Рут Андерсън

През нощта беше валяло. Рано сутринта вятърът се промени, улиците бяха покрити с лед. Когато мисис Андерсън слизаше по двете стъпала пред главния вход, за да внесе вътре вестника и бутилката с мляко, се подхлъзна и падна. Това беше причината близначетата да се родят четири седмици по-рано. Едното от тях умря същия ден, но Рут бе поставена в кувьоз. Тя тежеше само два килограма и четвърт, когато се роди, но беше съвсем пропорционална, като малка кукла. Джек Андерсън не можеше да се начуди на малките пръсти на краката, на ноктите, на клепките й, на цялото нежно и очарователно съвършенство на малкото момиче. Той беше на двадесет и четири години, когато тя дойде на бял свят и придоби пълна власт над нея от самото начало.

Андерсъновият дядо беше емигрирал от Швеция и отначало беше работник в една ферма, а след това стана зет на един фермер в Минесота. Баща му беше майстор в една от големите мелници в Минеаполис. Той самият беше ходил в гимназията, където изпитваше особена радост в час по печатарство, а по-късно бе назначен като чирак в голямата печатница на „Хейлинг и сие“ в Сейнт Пол. Той се влюби в девойката, която обслужваше бюфета в деликатесния магазин на ъгъла, и се ожени за чернокосото, умно създание, преди да беше станал на двадесет и две години. Дотогава беше се надявал, че ще може да завърши университет, но когато от вихрушката на любовта и бързата женитба излезе съпруг, той се отказа бързо и напълно от големите си планове и се радваше, като получи работа като словослагател в „Морнинг Хералд“ във Флятхил, в щата Айова, срещу двадесет и три долара седмично. Той никога не можа да се отърси напълно от шведската солидност в кръвта си и когато беше разсеян и не беше чул какво му беше казала жена му, казваше: „Вас, вас?“ вместо „Уот“.

Флятхил беше град с малко под тридесет хиляди жители, но с достатъчно гордост и амбиция за един милион. Неговите червени и сини къщи се гушеха между зелени и жълти нивя. Покрайнините бяха дрипави, простираха се сред безкрайните пространства от ниви, които заобикаляха града и бяха осеяни с бензинови складове, силози за зърнени храни и няколко фабрики. Уатсъновата фабрика за трактори беше най-голямата от тях, а Уатсъновци бяха най-знатните хора в града.

Имаше черкви от всички вероизповедания. Католическата черква правеше усилие да постигне готическия стил, но същото правеше и еврейската синагога с прозорците си от цветни стъкла.

В центъра на града имаше три небостъргача и един парк срещу околийския съд, където всяка знаменитост, която минеше през града, трябваше да посади дръвче. И дръвчетата се издигаха там, всяко със своята малка сянка, и растяха много по-бавно от града.

Що се отнася до знаменитостите, те спадаха към различни категории: имаше сивокоси господа и възстари дами с развяващи се ръкави, които четяха лекции в Женския клуб; имаше виолончелисти и второстепенни певци, които даваха концерти в градската аудитория, за да запълнят празните дати в своето турне, имаше прочути проповедници, които идваха да ободрят верующите; имаше политици, които се отбиваха тук, сред прилив на братска любов, елегантност, оптимизъм и сериозни убеждения, за да държат речи винаги когато трябваше да се избира съдия, сенатор, депутат или нов председател на Съединените щати.

Имаше една главна улица с почтителна дължина, улица Търговска; магазините, които се осветляваха през цялата нощ, бяха събрани тук, а също и трите небостъргача на Флятхил. Четвърти небостъргач, който трябваше да даде подслон на един клон на Банк ъв Америка, беше се издигнал досега всред оглушителен шум от автоматични инсталации и стоманени греди, които се катереха една над друга до десетия етаж. В съботни дни, когато фермерите нахлуваха в града, на улица Търговска нямаше достатъчно място за техните стари автомобили, които те паркираха в дълги, непрекъснати редици напречно срещу плочниците. Гранд хотел „Флятхил“ също беше на улица Търговска и в неговата Мраморна зала ставаха срещите на Елк клуб, Ротари клуб, Кивани клуб; триста стаи с бани, от които всяка по три долара. В следващия блок се помещаваше Калъни клуб, където се събираше златната младеж на „Флятхил“, особено в петък и събота вечер. Джазов оркестър, вечеря и танци — един долар, всяка вечер — два спектакъла. Спектаклите се състояха в появяването на осемте Колониети в оскъдно облекло, в лудешките мъдрувания на церемониалмайстора пред микрофона и в меланхоличните песни, които жена му, наричана Алабама Лили, пееше с дрезгав глас и с изкълчено южняшко произношение.

Елегантните кръгове на Флятхил не посещаваха Калъни клуб или поне не правеха това официално; те се събираха всяка събота вечер в Кънтри клуба, където дори по време на алкохолната забрана винаги имаше нещо за пиене и танцуваха до един часа. Клубът и игрището за голф, което беше удобно построено върху земя, отделена от площта на фермите в Айова, се намираха на Уатсън Хайтс, елегантния вилен квартал на града, наречен така по името на патрициите Уатсън, които бяха живели там тридесет години. Тяхната първа къща, една чифликчийска къща, е била построена на това почти незабележимо възвишение, когато наоколо не е имало нищо друго освен нивя. Сега Уатсън Хайтс бе аристократическата част на града, с чисти къщи сред хубави градини, със засадени дръвчета по улиците, по които децата на шофьорите на аристократическите семейства отиваха да се пързалят на летни кънки.

Съвсем иначе изглеждаше източната част на града — предградието Нюфлят. Над Нюфлят се издигаха голямата фабрика, където се произвеждат клозетните чинии „Хармония“, известни и употребявани в цялата страна, и големият газометър зад гарата. Имаше складове за стари вещи, където употребявани автомобили бяха продавани за сметка на фермерите, там беше трамвайното депо, началната станция на трансконтиненталните омнибуси, имаше и няколко фабрики, зеленчукови градини, места за строеж, училища, там беше и затворът. Сам по себе си Нюфлят беше един малък град със своя собствена главна улица, магазини и хотели. Той се състоеше от двадесет и четири номерирани улици, пресичани от шест булеварда, известни само по номер, в рязък контраст с цветистия квартал на Уатсън Хайтс, с неговите улици Зюмбюл и Магнолия. Там, където тези двадесет и четири улици на Нюфлят стигаха до мочурливия край на Флятхил, имаше малък негърски квартал с кърпени дървени бараки върху колове и с една фабрика за химически торове, която работеше денем и нощем и насищаше цялата околност със странна миризма на химикали.

Андерсънови живееха на Четиринадесета улица и когато вятърът идеше откъм изток, те усещаха слаб полъх от тази миризма. Когато вятърът вееше от запад, те можеха да чуят камбаната на часовника на Общината и шума от маневриращите влакове на гарата. В действителност Джек Андерсън беше свикнал да се събужда, когато разтоварваха пристигащия в 5 ч. и 23 мин. млекарски влак.

Живееха в едно бунгало, което приличаше на всички останали бунгала на Четиринадесета улица, и живееха така, както живееха всички останали хора на тази улица. Две стъпала водеха от малката площадка пред къщата към верандата, където стоеше един стар стол-люлка. Верандата водеше направо в дневната, в която имаше една газова печка, замаскирана като кабина. Андерсънови имаха две малки спални с една баня помежду и една кухня, която беше така разделена, че оставаше място и за столова. През зимата кухнята миришеше на светилен газ и печени ябълки. Мисис Андерсън вършеше домакинската си работа, облечена в крепонена рокля на цветчета, с воал, който пазеше къдрите й, с обувки с високи токове и с ръкавици на ръцете. Нейният съпруг й помагаше, както правят всички американски съпрузи, като носеше кофата със смет, бършеше съдовете и метеше верандата. През целия си живот той смяташе жена си за много по-изтънчено и по-издигнато същество, отколкото беше той самият.

Рут, малка и нежна, беше силно и здраво дете. Когато беше на две години, тя проявяваше страстна привързаност към децата, дори към по-малки от нея, а когато можеше да говори, настояваше упорито за една малка жива кукла. Мисис Андерсън нямаше желание за второ дете: първото й трудно раждане й беше достатъчно. Затова Рут трябваше да носи, да храни, да мие и да бави всички бебета от улицата. Кукли обичаше само ако бяха болни, и по тази причина ги разваляше, щом ги получеше, за да може да ги превързва и да ги лекува. Най-голямата й радост беше една менажерия от болни животни, която тя носеше у дома си. Мисис Андерсън я гълчеше усмихнато за тази сбирка от слепи котенца, които е трябвало да бъдат спасени от удавяне, още непрогледнали кученца от съмнителен произход и полупокрити с перушина птички със счупени крила. Веднъж тя донесе у дома си дори жаба и я изкъпа в гореща вода, казвайки: „Бедното създание, студено му е!“.

В душата на майката Рут беше скрит механизъм, който денем и нощем произвеждаше желания. Трайни вълни. Нова чанта. Обувки от патентована кожа за Рут. Завеси с волани за кухнята. Едно шише одеколон. Газова печка с четири фурни. Хладилник оказион. Кожена яка за старото й зимно палто, за да изглежда като ново. Радио. Автомобил. Те плащаха постоянно вноски, лихви, плащаха на разните сдружения за финансиране, плащаха твърде много за различни неща, но мисис Андерсън получаваше каквото желае.

Джек Андерсън продължаваше да се бори, макар да знаеше, че никога не може да стигне по-високо от двадесет и петте долара. Парите никога не му стигаха. Андерсънови винаги имаха задължения. Джек Андерсън клонеше тайно към социализма; той беше възторжен член на своята организация и понякога четеше червените публикации, които неговите приятели му пъхаха в ръцете. Когато Сако и Ванцети бяха осъдени, той беше силно възмутен; освен това той подписваше всички петиции за освобождаването на невинния, но все пак осъден работнически организатор Муни; но той нямаше душа на социалист, особено когато започнеше да мисли за своята готическа азбука, защото тя значеше за него много повече, отколкото организацията.

Във всеки случай неговите малки отклонения в политиката трябваше да бъдат укривани от жена му, защото Хейзъл Андерсън беше капиталистка, макар че по една случайност нямаше никакви пари. Тя беше дама от обществото без общество. Тя познаваше всекиго в Уатсън Хайтс; нито един годеж, нито един развод, нито една-едничка подробност на някои малък скандал, който ставаше в тези избрани кръгове, не й убягваха. Както засъхнала почва поглъща вода, така и тя поглъщаше онези колонки във вестника, които в благоразумни дози даваха на жените съвети по въпросите за държание, живот, облекло и вкус. „В своите салати проявявайте личните си качества“. „Домакиньо, на какво приличат ръцете Ви?“. „Индивидуална фризура на умерена цена“. „Очарованието е пропуск за всяко общество“.

Хейзъл Андерсън готвеше с ръкавици на ръцете; преди да си легне, намазваше лицето си с Голд крем, купен от магазина, в който всичко се продаваше на еднаква цена — по десет цента; купуваше си изкуствени цветя за бутониерата. Тя изпробваше очарованието си съвсем сама в кухнята и правеше леки упражнения. Понякога обличаше Рут и себе си в най-изисканите дрехи и вземаше омнибуса за Уатсън Хайтс. Хващаше за ръка своето хубавичко малко момиченце и се разхождаше по елегантните и приятно извиващи улица Магнолия, улица Карамфил, улица Нарцис. Улиците в Нюфлят бяха прави като свещ.

При един от тези случаи тя се срещна със стария мистър Уатсън, големия човек, краля на Флятхил. Мистър Уатсън излизаше от градината си, за да изведе на разходка кучето, както правят всички други хора. Кучето, младо червено ловджийско куче, беше подушило любовта на Рут към животните, защото се спусна с лай към малкото момиче, а Рут изведнъж обви ръцете си около шията му и го обсипа с всички ония големи имена, които се употребяваха на Четиринадесета улица. Мистър Уатсън извика: „Херцогиня, ела веднага тука!“. Херцогиня не направи нищо подобно, а продължи да лиже лицето на Рут и да клати опашката си. Рут беше възхитена и крещеше от радост. Тогава мистър Уатсън отиде при мисис Андерсън, свали шапка и каза:

— Съжалявам, моята Херцогиня няма маниери.

Мисис Андерсън каза леко:

— Вината е само наша. Рут е просто луда за животни.

Мистър Уатсън се усмихна любезно и каза:

— Точно като мен. Вашата малка Рут е една очарователна млада дама.

— Благодаря ви — каза Хейзъл. — Хайде тръгвай, Рут. Кажи сбогом. Какво хубаво куче! Как се нарича?… Херцогиня. Колко подходящо име за него!

Мистър Уатсън погали Рут, а мисис Андерсън потупа кучето. Мистър Уатсън остана с шапка в ръка, бялата му коса се развяваше леко от вятъра, докато двете изчезваха зад съседния ъгъл. Хейзъл Андерсън често мислеше за тази оживена и успешна среща. Тя беше убедена, че мистър Уатсън я е взел за дама, а Рут — за дете от Уатсън Хайтс.

Джек се прибираше у дома, играеше си със своята готическа азбука и миришеше на печатарско мастило; очите му бяха винаги възпалени и той ги промиваше всяка сутрин с разтвор от борова вода. За голямо неудоволствие на Хейзъл той беше наредил в ъгъла на дневната стая някакъв миниатюрен тезгях. Там беше свикнал да седи и да чертае до късно през нощта под светлината на силна лампа. На сутринта ставаше рано при тракането на млечните гюмове и се приготвяше да иде в печатницата.

— Какво чертаеш всяка вечер, Джеки? — попита Рут баща си една вечер.

— Крака на мухи, бейби, нищо друго, само крака на мухи — каза той късо, скъса няколко листа хартия и ги хвърли настрана.

Рут се покатерваше на един стол, слагаше лакти на работната маса на баща си, подпираше глава на ръцете си и наблюдаваше. Тя никога не се уморяваше да наблюдава Джеки. Един съд с рядко кафе вреше върху газовата печка. От време на време Рут важно наливаше на Джеки нова чаша. Майка й се подаваше от спалнята с шапка на глава и казваше:

— Вече е време за кино.

— Добре, добре — казваше Джеки. — Само още две минутки. Тъкмо съм попаднал на нещо хубаво.

— Никога ли няма да поискаш да ни заведеш на кино? — питаше мисис Андерсън.

Тя беше хубавичка и млада и беше накъдрила косите си. Тогава отваряше радиото и започваше да танцува из стаята. Джек я поглеждаше и след това продължаваше да драска.

— Това не е нищо — казваше той. — Правя го само така, за удоволствие.

Две минути по-късно той беше забравил киното.

— Ще дойдеш ли или няма? — питаше Хейзъл, слагайки ръкавиците си. Тя винаги носеше ръкавици — и на това се смееха всички от Четиринадесета улица.

— Кое е по-важно — да иде човек на кино или да спечели малко пари? — питаше Джеки сърдито.

На това Хейзъл казваше само:

— О, аз мога спокойно да ида и с Кобови, но тогава ти ще трябва да сложиш детето да си легне.

Джеки кимваше с облекчение.

Рут казваше дръзко:

— Аз сама ще си легна.

Щом мисис Андерсън излезеше, двамата прекарваха една славна вечер, ядейки печени ябълки и надигравайки се кой от двамата може да прави по-смешни гримаси.

Когато Андерсънови се преместиха в Ню Йорк, отначало в едно малко жилище, а след това в своя собствена къща в Уайт Плейнс, всичко се промени. Рут се свиваше в ъглите тъжно. Всичките й счупени кукли и болни животни бяха останали във Флятхил. Чистокръвният териер, който й дадоха, за да я утешат, беше само неин познат, но никога не й стана приятел като безпризорните създания, които беше прибрала от Четиринадесета улица. Тя чувстваше отсъствието на другите деца и липсата на Джековата работна маса в ъгъла, и вечерите, когато го гледаше как работи, като приготвяше кафе и препечен хляб и пускаше и спираше радиото.

Неуморно подтикван от жена си, Джек Андерсън беше завършил работата си. Той беше изработил шрифта Андерсън-Готик, шрифт, който беше едновременно прост, красив и с индивидуалност. Седемте години, прекарани от него в работа, в обмисляне и отхвърляне и в започване след това пак отначало, бяха го издигнали най-сетне над нивото на двадесет и петте долара, което иначе щеше да си остане негова съдба за цял живот. Джек не беше търговец, за разлика от приятеля си Конуел. Конуел беше завършил търговско училище в Индианаполис, което се титулуваше „Търговски и технически университет на Индиана“. Конуел от рекламната служба се зае с шрифта Андерсън-Готик. Отначало не се получи нищо. След това бе направено предложение от една печатница в Чикаго да купи шрифта за три хиляди долара. Без да обръща внимание на лудешките възражения на Джек Андерсън, той отиде и продаде своя стар автомобил, а също и автомобила на Джек. С триста и двадесетте долара, които получи, той купи билет за Ню Йорк и отиде там. След пет седмици той повика Джек Андерсън и му изпрати пари. Конуел беше продал на една рекламна агенция срещу сухи пари правото да използва шрифта Андерсън-Готик.

От този момент нататък станаха такива неща и парите се лееха толкова бързо, че Андерсън се замайваше. Накрая те всички се преместиха в Ню Йорк, където Джек и Конуел отвориха бюро. Джек рисуваше шрифтове, които Конуел продаваше на големи фирми за техните реклами. Само Андерсън-Готик носеше един редовен доход, който се увеличаваше от година на година. Понякога те вземаха до четири хиляди долара седмично. Тайната на техния успех се криеше в характерната черта на Джек Андерсън, неговия индивидуализъм, защото в една толкова стандартизирана и еднообразна страна оригиналността означава пари.

Сега Андерсънови живееха в подходяща среда, сред подходящи хора. Те имаха градина с две дървета и леха с рози. Верандата стана тераса, а гостите влизаха първо в малък хол, вместо да влизат направо в дневната. Камината сега не беше замаскирана газова печка, а истинска камина, в която може да се запали огън. Имаха две спални вместо една и гараж за две коли. Хейзъл Андерсън беше пристигнала, тя имаше слугиня негърка с бяла шапчица. Имаше свой доставчик контрабандист на спиртни напитки, компания за бридж и членуваше в три клуба. Ръцете й бяха с маникюр, от време на време ходеше на театър, когато нейният вестник рекламираше някоя пиеса, знаеше кой парфюм и коя актриса бяха на мода. Накара Джек да научи голф, като му казваше, че той трябва да играе голф заради здравето си. А Рут седеше със стиснати зъби пред купеното наскоро пиано, мъчеше се да свири с лявата и дясната ръка едновременно.

На тринадесетгодишна възраст тя започна да употребява пудра и червило за устни, както правеха всички други момичета, а момчетата в класа престанаха да са невежливи и станаха обожатели. Едно от тях я целуна на стълбището на гардеробната и в продължение на няколко дни тя изпитваше особено чувство за своята неповторимост. След това забрави напълно тази случка. „Сега не е наполовина така приятно, както беше, преди да влезем в обществото“, сподели тя с баща си. Липсваше й нещо, но не знаеше какво е. Досега я бяха занимавали животът на нейната улица, животът на нейния клас, животът на другите; сега тя бавно започваше да расте, да чувства, че е нещо отделно, нещо различно; Рут Андерсън. После дойде денят, когато, облечена във вечерна рокля с цвета на чайна роза, тя взе участие в годишния акт за завършване на гимназия. Сега животът можеше да започне.

От време на време тя хвърляше крадешком поглед към баща си. Той изглеждаше уморен. Да имаш успех значеше да бъдеш на работа през всеки час на деня или нощта. „Да не ти е нещо зле, Джеки?“, питаше го тя нежно. Той промълвяваше нещо за ниско кръвно налягане и за старост. Рут пресметна възрастта му. Баща й беше на четиридесет и една години — твърде млад, за да се чувства стар. Майка й се беше записала в един женски клуб и си пробиваше амбициозно път, докато стана втори секретар-кореспондент на програмния комитет. Тя имаше скъпо кожено палто, но не беше по-щастлива от това. Тя отслабваше, лицето й беше сбръчкано. Никога не се сравняваше с онези, които бяха по-зле от нея самата: тя имаше очи само за онези, които имаха повече, отколкото имаше тя. Същото беше с повечето хора. Животът нямаше очарование, освен когато имаше съревнование. Същото беше в търговията, в обществото, в любовта. Производителите правеха всичко, каквото можеха, за да подсилят търсенето, потребителите на стоки се чувстваха нещастни, ако не можеха да си купят неща, за които миг преди това не са дори и чували. Това беше една изкуствено насърчавана борба за притежания, но то беше жизнената кръв на страната.

Парите се печелеха с усилена работа, а се харчеха лесно. Потреблението на тютюн и спиртни напитки не познаваше граници. Забраната на спиртните напитки беше придала на алкохола цялата важност на забранените неща. Гангстери, контрабандисти и полиция бяха неразривно свързани едни с други. Пуританизмът се изврати в разпуснатост. Имаше много удоволствия, а малко щастие. Но всичко това беше само повърхностна мода. Отдолу беше простата, здрава пионерска природа, сговорчивост и благоприличие, един дълбок резервоар на сила и предприемчивост и един неизчерпаем източник на живо остроумие и добро настроение.

Когато тръгна в колеж, Рут за пръв път се скара с майка си. Рут знаеше ясно какво желае. Тя искаше да стане лекарка и да учи в университета „Колумбия“, където чудният, несравним професор Албин беше декан на Медицинския факултет. Искаше да бъде лекарка по детски болести и да лекува малки бебета, щеше да държи в ръцете си техните малки, трескави ръчички, да търси пулса им и безпогрешно да диагностицира и да ги лекува. Малка, но упорита, тя гледаше дръзко майка си, възпирайки сълзите си и повтаряйки непрестанно:

— Това е в кръвта ми, зная, че е в кръвта ми и ако не ми позволиш да уча медицина, ще направя чудесии и ще съжаляваш.

Но Хейзъл Андерсън също можеше да бъде вироглава. Тя отдавна беше направила справки в най-луксозните женски списания в цяла Америка относно колежа, в който трябваше да прати дъщеря си. Препоръчан й беше колежът Флин при Бостън. Флин имаше дълга традиция на снобизъм, най-добър английски език и танци в училището, на които бяха допускани само млади господа във фракове. Флин държеше на висшето общество и ни най-малко на образованието. В колежа Флин се водеха отчаяни сражения за най-скъпата вечерна рокля, за най-богатите прадеди, за най-многобройните срещи с млади господа от същото социално стъпало и за най-голямата орхидея на корсажа.

— Във Флин ще представлявам такава красива фигура, каквато би бил Чип на някоя изложба на кучета — хленчеше Рут.

Чип беше най-грозното, най-въшливото и най-красивото от всички прости псета, които се бяха въртели някога в малката къща на Четиринадесета улица.

Майка й отговори със стоманен глас:

— Решила съм да направя дама от теб и във Флин тъкмо това ще направят с теб.

— Тя иска да направи от мен дама, дори ако това би ме убило — оплака се Рут на баща си.

Джеки не изглеждаше добре, големият град не му понасяше. Дори в словослагателската зала на „Морнинг Хералд“ във Флятхил го преследваше безкрайният чист въздух на откритата равнина с нейния дъх на слънчеви нивя, с нейното нежно лятно благоухание на зреещи жита. Понеже се оплакваше от неопределени, местещи се болки, напоследък той беше дал да му извадят по съвета на лекаря девет зъба, за да предотврати опасността от отравяне поради абсцеси в корените. От това не стана по-добре. Седеше отпаднал на трапезата и не ядеше нищо, защото му беше трудно да дъвче.

Той отпусна ръце и погледна печално и спокойно Рут.

— Бейби — каза той, — не си ли разбрала досега, че майка ти е жена, с която не можем да излезем на глава? Каквото желае тя, точно то става.

— Добре, ще видиш какво ще стане, ако попадна в онази снобска тълпа — заплаши Рут мрачно.

— Просто й отстъпи — молеше Джеки. — По-късно ще идем заедно във Виена. Казвали са ми, че оттам излизат най-добрите лекари.

На Рут й беше мъчно за баща й. Тя го целуна по върха на носа и каза, за да го утеши:

— Ще видиш, скоро ще бъда изхвърлена от Флин.

Но до това не се стигна. Крахът от 1929 година съсипа Андерсън. Той беше играл на борсата, както всички други, за да върви в крак с растящите разходи на жена си. Беше купувал със затворени очи и сега дойде крахът. Високите борсови курсове бяха паднали, военните печалби се бяха изпарили. Европа не плащаше дълговете си, световните пазари бяха разстроени от свръхпроизводството, което никой икономист в света не знаеше как да спре. Изгориха кафето, пшеницата хвърлиха в морето, памука заравяха отново в земята, а безработицата растеше, понеже средствата за производство бяха усъвършенствани и една машина заместваше триста души.

Конуел със своята склонност към търговия беше въвлякъл Джек Андерсън в спекулативни сделки, които той не разбираше. Сега Джек трябваше да продаде къщата, колата, дори диамантения пръстен, който беше подарил на жена си за двадесетгодишнината от тяхната сватба. Двамата изоставиха своето бюро, което беше свързано с твърде много разноски. За да отбие най-лошите затруднения, Джек Андерсън направи една отчаяна постъпка: продаде своя шрифт готик, от който беше получавал редовен доход, удобства, спокойствие и сигурност. Най-сетне едно списание му даде дребна длъжност като рисувач на заглавия. Но той не беше вече млад, вдъхновението му беше отслабнало: всички заглавия, които рисуваше, изглеждаха еднакви, а имаше толкова много хора, които търсеха работа. Двадесет и пет долара седмично.

— Също като морски талаз — каза Джек на Конуел. — Нагоре и пак надолу — прилошава ти от това.

Върнаха се пак в малка къща в предградието Ямайка, в неподходяща среда, сред неподходящи хора. Още веднъж те влизаха от верандата направо в дневната стая и сега нямаше дори подобие на камина, а просто една газова печка; банята беше разнебитена и мрачна, напоена с миризма на светилен газ; нямаше слугиня, нямаше лукс, нямаше елегантни компании за бридж.

Хейзъл Андерсън сега показа характера си. Тя не се оплакваше, нито укоряваше своя уморен съпруг: правеше всичко, което трябваше да бъде направено, и изостави всичко, което трябваше да бъде изоставено; изключение правеше само за християнското учение. То й действаше добре и поддържаше спокойствието й. Четеше „Монитър“ и всеки вторник ходеше на черковна служба, от която се връщаше обляна в сълзи, но ободрена.

Рут беше напуснала колежа Флин и не само тя беше направила това. Тя не беше нито възгордяна, нито сломена и сякаш се радваше на връщането към мизерията като дело на добрата съдба; доколкото се отнасяше до нея самата.

— Бих могла да получа работа като бавачка на деца и да спестя достатъчно пари, за да следвам медицина — повери тя на баща си.

— Вас? — попита той разсеяно.

Тя погали неговата ръка, шведската му коса и попита:

— Желаете ли една печена ябълка, мистър Андерсън?

Когато през нощта той заспа над своите рисунки, тя извади внимателно молива измежду пръстите му и го отведе в студената малка спалня.

Джек Андерсън умря от обикновена операция на апандисит. Лекарят заяви, че бил „изчерпал резервите си“.

— Горе главата, Бейби — каза Джеки на Рут. — Грижи се за майка си…

Дадоха му малко морфин и той не се събуди вече.

Тъгата по загубата на нейния силно обичан баща направи Рут изведнъж жена. Напуснаха малката къща. Мисис Андерсън се премести в евтина квартира и се върна пак към християнското учение, за да отвлича ума си от нещастието. Понеже Рут нямаше и никога нямаше да има достатъчно пари за да следва медицина, тя бързо взе решение да стане милосърдна сестра в някоя болница. Постъпи в училището за милосърдни сестри при Градската болница.

— Това е също толкова добре, както да си лекар, а в някои отношения е по-добре — казваше тя на майка си. — В сравнение с Флин там е рай.

Момичетата живееха в едно старо крило на болницата по четири в стая. Кораво колосана синя униформа, строга дисциплина, тържествената клетва биваше повтаряна всяка сутрин като молитва: „Обещавам тържествено пред Бога и в присъствието на това събрание да прекарам живота си в чистота… Ще се въздържам от всякакви зловредни постъпки… ще държа в тайна всички лични въпроси, които ми бъдат поверени… ще помагам на лекаря в работата му и ще се посветя на благото на ония, които бъдат поверени на моите грижи“.

Зубрене, учене наизуст, безкрайно учене наизуст неразбираеми думи и фрази. Четирите момичета си казваха една на друга уроците, подсказваха си една на друга, изпитваха се взаимно, след това пак забравяха. Постепенно пред тях просветваше, че всичко, което заучаваха папагалски, имаше някакво значение. Непознатите думи, необикновеният характер на всичко това, класовете, трудните висши учебни предмети. Обща медицина, анатомия, превръзки, дезинфекция, психология, първа помощ, фармакология. Първите манипулации, страхът от лекарите, страхът от изпитите. Кикотене, бръщолевене, ревност, борба, малки, но славни и важни успехи.

Учеха се да правят превръзки върху един манекен, наречен Али Баба, правеха инжекции върху портокали, къпеха изкуствени бебета. Ставаха цинични и си правеха шеги с Джони, скелета, както бяха правили това поколения ученички преди тях. Ръцете им станаха груби и корави, гърбът ги болеше, нервите им бяха опънати от състрадание към страдащите и от досада към непокорните, от страх, че ще направят грешки, страх от безнадеждни случаи. Първият труп, първата операция, първата родилка. Рут свикна да не се гнуси от болните, както не се гнусеше от дървения Али Баба. Свикна да посреща раждането и смъртта като редовни и естествени неща и да не се оставя да бъде вълнувана от тях. Тя хвалеше и мъмреше, спечели си приятели и неприятели. Влюби се в професор Бьорнеър, хирурга, който говореше развален английски, беше на шестдесет и четири години и винаги имаше на жилетката си пепел от пура, докато не обръщаше никакво внимание на младия доктор Сайндж, който беше влюбен в нея. Тя свикна толкова много с миризмата на дезинфекционните средства в силно полираните коридори на болницата, че не я забелязваше вече. Можеше в съня си да приготви подносите, които бяха необходими, когато се сменяха превръзките. Кутиите с марлите, стерилизирани пинцети, остри и тъпи ножици, скалпел и спринцовка. Стъклениците, мехлемите, живачният хром, йод-бензинът, кислородна вода, легенчета за нечистотиите. Държеше нощните гърнета така, като че бяха букети от виолетки. Оправяше легла, безброй легла и все повече легла, в които тежко болни лежаха неподвижно и миришеха на болест и страдание. В редки моменти на самонаблюдение тя си възвръщаше вярата, че това е в кръвта й, че пациентите й се усмихваха, когато тя влизаше в стаята, че онези, които не можеха да спят, заспиваха, ако нощно време тя сядаше за момент до леглото им, че майката на мъртвородено дете спираше да плаче, когато тя й заговореше.

Големият страх на Рут беше теорията. Тя винаги знаеше какво трябва да прави, когато насреща й имаше болен, но думите нямаха значение за нея и не можеха да се запечатат в главата й или ако това станеше, те пак се отскубваха бързо, ако трябваше да ги изрече. Тя мърмореше на себе си въпроси и отговори, преди да заспи в банята, когато се обличаше и когато си миеше зъбите. Когато все пак взе изпита, това й се видя чудо.

Беше пратена на работа в родилното отделение и се радваше. Макар че длъжността й се състоеше главно в носене и чистене на нощни гърнета, тя беше щастлива между всички тия бременни жени. Рут изпитваше чудно хубаво, топло чувство на радост, когато внасяше и изнасяше топлите повити бебета, когато миеше със спирт гърдите на майките и виждаше как силно и умно сучат новородените деца. Имаше бебета от всички цветове и нюанси. В голямата зала имаше бели бебета с руси и с черни коси; жълти и кафяви, дебелобърнести бебета негърчета в малката зала и дори малки китайски и японски с продълговати тесни очи и черна коса над смръщеното чело. Имаше майки италианки с големи гърди, възбудени суеверни мексиканки, еврейки, редовни пациентки, които всяка година раждаха по едно бебе, и боязливи момичета, които раждаха първото си дете. Рут се възхищаваше от всяка, задето извършваха чудото да произвеждат такива сладки и пленителни създания като тези бебета.

Междувременно спестяванията й се бяха изчерпали и Рут съвсем не беше в състояние да издържа майка си. „Горе главата, Бейби! Грижи се за майка си…“. Тя нямаше представа как може да направи това.

Ненадейно в болницата се разнесе новината, че се търсят опитни милосърдни сестри като разпоредителки в пътническите апарати на една голяма въздушна флота. Макар че Рут никога не беше летяла и трябваше да преодолее ужаса от мисълта, че ще бъде люшкана високо във въздуха, тя подаде заявление за работа. Двадесет и седем долара седмично. Три чифта нови чорапи за мама. Чанта за нея самата от някоя разпродажба. Една вечер на кино и вечеря в „Шрафт“ за двете.

Разпоредителките трябваше да бъдат слаби, красиви, млади, очарователни. Рут получи назначение…

Дадоха й една весела шапчица, пратиха я при добър крояч да й вземе мярка за елегантна светлосива униформа. Мисис Андерсън започна да мечтае за по-добри дни. Фигурата на Рут стана още по-слаба, защото длъжността й във въздуха беше тежка, но тя я обичаше.

Една февруарска вечер, когато Рут беше служила вече близо една година по въздушната линия, тя се запозна с Франк Тейлър. Това беше най-трогателната вечер в живота й. Пета линия, апаратът от Крейн за Бренгфорд, който отлетя в четири и двадесет след пладне при умерено добро време. Видимост една миля, височина седемстотин стъпки. Първи пилот Ед Уорнър, помощник Боб Спенсър. Имаше седем пътника и понеже беше студено, Рут обиколи всички и ги зави един след друг с одеялата, предвидени за тази цел. След три четвърти час навлязоха в лошо време и на две от пътничките им прилоша. Рут нагласи креслата им в по-добър наклон и започна да разговаря с по-старата от двете, защото знаеше, че най-важното при въздушната болест беше да се отвлече вниманието на страдащия. Тя самата чувстваше мъчително главоболие, когато самолетът започна да се клатушка. Един едър мъж в предното кресло, който досега беше пушил пури, започна да плюе тайно и срамежливо в своята малка книжна кесия. Уорнър взе височина и се изкачи над облаците, за да търси по-добро време, но при три хиляди стъпки попадна в буря с градушка. Рут раздаваше цигари, усмихваше се на своите пътници, вареше кафе. Ароматът на кафето правеше кабината по-уютна; двама търговци, които често бяха пътували, извадиха карти, започнаха да играят.

Младият човек, който в списъка на пътниците беше означен като Франк Тейлър, беше седнал в самото начало и беше затворил очи. Той отказа да вземе одеялото, цигари и кафе и Рут се усмихваше на себе си: винаги й се струваше забавно, когато млади хора като него хващаха въздушна болест.

— Трябва да пийнете малко кафе. Вие не знаете колко помага то — каза тя, подпирайки се на страничното облегало на креслото му, защото в този момент самолетът беше започнал да подскача много.

Без да си отваря очите, той се усмихна по-скоро подигравателно и попита:

— За какво помага?

Преди Рут да отговори, всички дребни предмети от багажа се изсипаха от мрежите и една жена изпищя, но в следващия момент Ед Уорнър оправи машината и всички пътници се усмихваха принудено и сдържано. Раздрусването накара мистър Тейлър да си отвори очите. Той погледна внимателно Рут.

— Никога ли не се боите? — попита той сериозно.

Тя поклати глава, засмя се. Отдавна беше се стъмнило, лампите бяха запалени. Рут се завърна в своята малка кухня, разтвори кутията със сандвичи. Когато погледна от прозореца навън, тя не видя нищо освен плътна тъмнина, в която светлините от прозорчетата падаха сякаш върху някаква компактна повърхност, някаква покривка, някаква мека и все пак твърда плоскост. Обикновено светлините на малките градове и села се виждаха долу, но сега не можеше да се види нищо друго освен мъглата или снежната буря, през която летяха.

Рут сервира вечерята. Сега цареше пълно спокойствие, пътниците бяха започнали да разговарят. Само мистър Тейлър отказа да вземе сандвич, държеше се настрана. Рут донесе едно одеяло, обви го около коленете му, без да пита. Той започна да го изтиква с колене, но не протестира повече. Той имаше по-красиво лице от който и да било от пътниците, които Рут беше виждала досега.

Трябваше да кацнат в Брентфорд в шест и четиридесет. Рут погледна колко е часът, обиколи пътниците и ги притегна с каишите.

— Какво става сега? — измърмори мистър Тейлър.

— След малко ще кацнем — каза Рут.

Той въздъхна дълбоко, сякаш беше заспал. Но те не кацнаха. Вместо това пак набраха височина, спущаха се стръмно и кръжаха наоколо. Малкият светещ сигнал отпред я повика, Рут мина напред и отвори вратата, водеща към кабината на пилота.

— Какво има? — попита тя с нисък глас през отвора.

— Нищо — каза Спенсър. — Не можем да кацнем.

— Добре — каза Рут.

Тя затвори вратата, обърна се и започна да наблюдава пътниците. Двамата, които често бяха правили това пътуване, бяха си сложили шапките и заключваха ключалките на ръчните си чанти.

— Ще закъснеем ли? — попита единият от тях.

— Минута или две — отговори Рут.

Светлинният сигнал.

— Да? — попита тя.

— Изгубили сме антената на радиото. Гледайте да запазят спокойствие — каза Спенсър.

— Колко време ще продължи това? — попита Рут.

— Питайте някой друг — отговори Ед Уорнър.

Когато се извърна, тя срещна погледа на Тейлър и й се стори, че той знае какво е казал пилотът. Тя обходи пътниците и развърза каишите.

— Малко ще закъснеем — каза тя бодро.

След това отиде в кухнята, сгря всичкото кафе, което беше останало.

— Кафе? Цигари? — предлагаше тя, като обикаляше край креслата, подрънквайки с чаши и чинийки.

Положението не беше леко. Апаратът се наклоняваше надясно, винаги когато Ед се опитваше да направи нов завой.

— Кога ще пристигнем? — попита по-възрастната дама.

— След няколко минути — каза й Рут. — Кафе? — попита тя мистър Тейлър.

Той махна с ръка, без да извърне глава.

Гледаше навън към плътната завеса от тъмнина, осветявана от светлината от прозорчетата.

Двадесет минути, тридесет минути минаха по този начин. Пътниците започнаха да стават неспокойни. Рут знаеше, че в момента, когато тя престане да се усмихва, те щяха да изпаднат в паника. По-възрастната дама си гризеше ноктите, мъжът, на когото беше прилошало, поиска с дрезгав глас чаша вода. Всички се взираха през прозорците навън, където не можеше да се види нищо. Светлинният сигнал.

— Как са зайчетата? — попита Спенсър.

— Всичко е в ред — каза Рут колкото можеше весело.

— Искате ли да знаете къде сме? — попита Спенсър пак.

— Да — отвърна Рут.

— И аз бих искал да знам — приключи той разговора.

Тя затвори бавно и замислено вратата. Минаха още десет минути. Сега вече всички знаеха, че са се заблудили. Но те се държаха добре, седяха с принудени, очаквателни усмивки, държейки се здраво за страничните облегала на креслата. Светлинният сигнал.

— Летището за принудително кацане — каза Спенсър. — Можем да видим светлините.

— Кингстън? — попита Рут с облекчение.

— Дръжте се здраво — каза Ед Уорнър навъсено. — Слизам.

Рут бързо пристегна пътниците с каишите.

— Ще слизаме — каза тя успокоително.

Моторите спряха и те се плъзнаха надолу през плътния слой на нищото. Дъхът на пътниците спря. Изведнъж моторите заработиха отново, за да намалят сътресението от кацането. Но вече беше твърде късно. От мъглата се изправи бялата стена на една планина; тя беше над и под, и навред около тях. Ударът, с който Ед Уорнър заби машината в земята, изхвърли всички от местата им. Лампите изгаснаха в следващия момент и в тъмнината се чу дрънчене на строшени стъкла, писък на жени и ругатни на мъже.

Рут се хвърли към вратата, за да я отвори и да пусне зайчетата да излязат. С гняв и отчаяние тя разбра, че няма сили за това. Но в тъмнината усети, че един мъж до нея натискаше вратата, и сред виковете, писъците, и стенанията тя можа да чуе как тежко диша от напрежение. Вратата подаде и двамата паднаха заедно напред в ледения въздух.

— Наранихте ли се? — попита Тейлър, като я вдигна от снега.

— Не. Вие как сте? — попита тя, като започна да измъква пътниците от смачкания самолет.

Спенсър излезе с една дребна електрическа лампичка. Лицето му беше посивяло.

— Ед е в несвяст — каза той на Рут.

Мина известно време, докато бъдат изкарани всички пътници. Никой не беше зле ранен. Рут напразно се мъчеше да извади от разбития шкаф в стената на кухнята своята екипировка за първа помощ. Разнасяше се силна миризма на бензин, който изтичаше върху снега от спукания резервоар. Рут излезе отново и се огледа наоколо. Бяха слезли на склона на една рядко обраснала с гора планина. Там въздухът беше ясен и студен. Дъхът на всеки пътник се носеше като облак пред лицето му. Мъглата беше надвиснала далеч над тях и хвърляше слаба светлина върху снега. Рут бързо грабна шепа сняг и разтри с него Ед, за да го свести. Той се огледа наоколо зашеметен, сетне по лицето му се разля широка усмивка, когато схвана положението.

— Дявол да го вземе, ама кацнахме все пак! — каза той и се разсмя.

Спенсър също се разсмя, разсмяха се и пътниците. Това беше нервен, истеричен смях, но той носеше истинско облекчение след преживяното. Само Рут гледаше сериозно ту един, ту друг и почна да ги преглежда, за да види дали не са ранени.

Ед Уорнър не можеше да се изправи. Рут смяташе, че левият му крак е строшен над коляното.

— Трябва ни шина — каза тя.

Тейлър чупеше вече клони от едно дърво и Рут ги привърза с кожения си пояс, за да направи шина. Сред смях и комплименти от всички страни единият търговец извади бутилка уиски.

— Най-доброто лекарство, струва ми три долара бутилката по цена на едро — каза той, като черпеше дамите.

Всички имаха леки наранявания, но сега, когато бяха извън всяка опасност, всички се държаха смело. Рут миеше и мажеше порязани и одраскани места. Тя не знаеше, че кръв се стича и по собственото й лице. Чу някакво болезнено кашляне и се огледа наоколо. Тейлър се беше облегнал на едно дърво и държеше страните си като кашляше.

— Ранен ли сте? — попита Рут.

Той поклати глава, опита се да си поеме дъх.

— Няма нищо, няма нищо — каза той. — Само не мога да си поема дъх.

Ед Уорнър зад машината кряскаше на една от жените, която беше извадила кибрит, за да си запали цигара.

— Ние плуваме в газолин — крещеше й той, — искате ли да хвръкне и малкото, което е останало от нас?

Тейлър подаде на Рут бутилката с уиски, от която беше останала още една капка. Тя погълна с благодарност питието, защото сега се чувстваше малко зашеметена.

— Кой ще иде да види къде е най-близката къща? — попита тя.

— Вие останете, аз ще ида — каза Тейлър.

Той се наведе, взе шепа сняг и грижливо избърса кръвта от лицето й.

— Благодаря ви — му каза тя изненадана, усмихвайки се.

Черната сянка излезе между пръснатите бели дървета.

Стана още по-студено. Отначало използваха Спенсъровото джобно фенерче, докато малката батерия се изтощи и ги остави на тъмно. Двамата търговци разказваха целия си запас от стари вицове, за да държат компанията будна. Рут им беше благодарна. Ед Уорнър беше започнал да проклина тихо, но неговите проклятия преминаха постепенно в груби стенания. Боб Спенсър възпря някои от пътниците да не се пръскат, за да търсят на своя глава помощ; той пое командата, заповяда им да чакат помощта, която Тейлър беше отишъл да търси.

След два часа, които му се сториха цяла вечност, той се върна и помогна на Рут да съпроводи зайчетата до двете конски коли, които чакаха долу на шосето. От време на време той спираше и се хващаше за страните си, за да потисне кашлицата си.

Когато пристигнаха във Фърдейл около полунощ, се разбра, че му бяха строшени три ребра. Рут асистираше на местния лекар, който в състояние на сънна възбуда бинтова широкия гръден кош на Тейлър, постави истинска шина на Уорнъровия крак и превърза кървящите рани на другите пътници. Рут беше изтощена от загуба на кръв и от умора.

Рут и Тейлър дочакаха пристигането на сутрешния влак пред огнището в странноприемницата, а останалите заеха малкото свободни легла. След малко тя заспа, той притегли стола си до нейния и сложи главата й на рамото си. Той се чудеше как леко спи. По-късно той също се унесе в сън без сънища, като се облегна на Рут. Когато се събудиха, те така се бяха обвили един в друг, че трябваше да се разплитат, смеейки се в червения отблясък на тлеещия огън.

— Как е името ви впрочем? — попита Тейлър.

— Рут.

— Моето е Франк.

— Радвам се да се запозная с вас — засмя се Рут.

Те прескочиха няколко седмици познанство и станаха изведнъж приятели.

Портретът на Рут, в шапчица и униформа, се появи във всички вестници. „Героизмът на една бордова домакиня“, гласеше текстът. Мисис Андерсън си купи албум, в който залепи всички изрезки. Но тя за нищо на света не искаше да чуе Рут да се върне на работата си. Рут не протестираше много. Случката беше жесток удар върху нейните нерви и тя трепереше и се чувстваше зашеметена, когато следващия път се качи на самолет. Тя обикаляше Ню Йорк и си търсеше работа.

Най-после намери работа като представителна сестра при някакъв си професор Ричардс, който правеше сензационни и доходни козметични операции и й плащаше тридесет и пет долара седмично. Това бяха много пари, но Рут не обичаше работата си. „Следващата дама, моля… Следващата дама, моля. Професорът не може да приеме никого, той оперира мисис Вандърбилт. Вие изглеждате чудесно — двадесет години по-млада след операцията… Не, съжалявам, професорът не може да направи един нос за по-малко от хиляда долара…“. Миене на инструментите, поставяне на списания в чакалнята, телефониране и пак телефониране. Правене на сметки, записване на адреси, водене на търговските книги, ласкаене на богатите пациенти, прогонване на бедните, които бяха убедени, че един друг нос ще хвърли света в нозете им, но не можеха да платят операцията.

Професор Ричардс беше женомразец и нямаше нищо чудно в това. Понякога беше груб към Рут, друг път й досаждаше с настояванията си да му позволи да я оперира. Той имаше нужда от човек, който да посреща пациентите и когото можеше да използва за доброто на плахите клиенти като демонстрация на своята сила да подмладява, без да оставя следа от ножа. Рут започна да чувства болезнен копнеж за родилните зали и болните бебета. Но тридесет и пет долара седмично бяха много пари.

Рут спестяваше и след четири месеца можа да плати първата вноска за един малък автомобил за нея и майка й. По това време мисис Андерсън се прехвърли от християнството към астрологията. Тя отказваше да живее по-нататък с дъщеря си, понеже звездите били против това. Скоро след това тя съобщи с известно смущение, че се е сгодила и ще се омъжва за някой си мистър Лонсдейл, човек с редки мустаци и пресилен английски акцент. Рут обви ръце около шията й и заплака. Ако самата тя не беше толкова дълбоко влюбена, може би щеше да изпита досада. Обаче тъкмо по това време беше твърде погълната от своите собствени сладки грижи. Майка й се омъжи и отиде в Англия с мистър Лонсдейл, за да бъде представена на семейството му. Тя беше слаба и благородна, когато си вземаха сбогом, и дори твърде яркото карминено червило, което слагаше напоследък на бузите си, й придаваше вид на принцеса. Така поне мислеше Рут. След това се получиха няколко илюстровани пощенски картички и най-после съобщението, че мистър Лонсдейл е решил да остане в своята родна страна, където точно по това време започнала да се разпространява астрологията.

Рут живееше в Славеевия клуб и продължи да живее там, макар че Франк предпочиташе да я настани в отделно малко жилище. Тя избра този почтителен дом за милосърдни сестри отчасти като закрила срещу силата на нейните собствени чувства, защото се беше увлякла до такава степен, откакто се бе запознала с Франк, че би се удавила или би изгоряла в пламъци, ако не беше страхът й от клюки в Славеевия клуб.

Отначало тя се срещаше с него всяка седмица, а после почти всяка вечер. Постепенно разбра, че той току-що се беше отървал от един нещастен брак и беше още разнебитен от това. Рут го дразнеше и се караше с него по време на срещите им, за да не разбере той колко лудо и отчаяно е влюбена в него. Тя мислеше, че няма по-красив, по-силен, по-умен и във всяко отношение по-прекрасен човек от него. Атмосферата на загадъчност и нещастие, която го обгръщаше през седмиците преди и след развода му, правеше всичко още по-красиво.

След като прекарваше целия ден стегната в своята бяла сестринска униформа, вечер Рут се отпускаше и ставаше всеки ден все по-красива и горда. Тя си купи нови дрехи, за да се харесва на Франк, и правеше големи усилия да освободи говора си от всички следи на Айова и Четиринадесета улица. Мъчеше се да си възвърне онзи малък блясък, който й бяха придали в колежа Флин. Записа се в една библиотека, от която вземаше книги и четеше по време на почивката си в приемните часове. Понякога Франк й беше съвсем близък, понякога изведнъж й ставаше чужд. Неговото настроение се променяше внезапно: в даден момент биваше необуздано весел, в следния момент — мълчалив и възгордян. Тя не го разбираше истински. Не познаваше истински нищо у него. Когато откри, че е беден и без работа, беше силно разочарована цели три дни. После й стана ясно, че Франк беше нещастен, слаб, безпомощен, изоставен, скитащо куче, строшена кукла, измръзнала жаба. По-рано се беше възхищавала от него. Но сега той действително й принадлежеше и тя го взе енергично в ръцете си. „Чип“, викаше му тя нежно, Чип любимия, незабравимия мелез от Четиринадесета улица.

Франк беше химик; толкова знаеше тя. Беше работил във фирмата на своя тъст и беше напуснал, когато бракът му се беше разбил. Сега имаше по няколко седмици работа на едно или друго място или нямаше изобщо никаква работа. Рут знаеше, че неговото отчаяние го кара да излиза, да танцува, да пие. Развлечението беше най-доброто развлечение в Съединените щати, алкохолът — неговото лекарство. Понякога той говореше за голямо благоденствие, загатваше за някакво наследство, предполагаше, че ще направи някакво голямо откритие. Но той не беше като Джеки, който седем години беше седял приведен над масата си, работейки над своя шрифт Андерсън-Готик. Франк беше непроницаем. В края на краищата тя знаеше със сигурност само едно нещо: че го обича и че той има нужда от нея. Често го ревнуваше от други жени, но никога не казваше това. За да му помага повече, тя напусна Славеевия клуб и се пренесе в малко жилище, дето двамата можеха да остават сами, както желаеше той.

Една вечер, след един божествен танц, когато и двамата бяха малко пийнали, той заговори, че иска да се ожени за нея — още същата вечер. Но в последния момент Рут се отдръпна. „Не, докато не си намериш работа“, каза тя, като повика на помощ всичкия си здрав разум, който можеше да командва. Те не се ожениха и дълго време след това Франк се чувстваше засегнат.

Мина повече от една година работа във филмовото и фото дружество „Еос“ в Шанхай. Петдесет шанхайски долара седмично. Когато й разказа това, Рут отначало мислеше, че се шегува. Но той й показа писмата и започна да си стяга багажа. „Ще ида да видя каква е работата и ако ми хареса там, ще пратя каблограма да дойдеш“, каза той весело. Рут се усмихваше бодро, докато го отнесе омнибусът до Ванкувър, откъдето тръгваше параходът. Тя стисна здраво ръката му, потича редом с огромния сив омнибус. Полъх от газолин от ауспуха — и Франк изчезна.

Той й пишеше мили писма. „Обичам те — днес повече от вчера, утре повече от днес“. Но минаха почти три години, преди да дойде каблограмата, с която той я канеше да дойде при него. Странно й беше, че трябва да напусне Америка, но Франк беше за нея повече от родната й страна. Тя предупреди, че ще напусне службата си, набързо намери друга сестра, която да се оправя с клиентите на проф. Ричардс, писа на майка си, взе си сбогом с гроба на Джеки.

Всички параходи за изток бяха претъпкани. Тя отдавна беше спестила пари за пътуването. Купи си билет и отпътува с единствения параход, на който можа да получи място. Това беше бърз и чист японски параход, наречен „Кобе Мару“.

VII
Франк Тейлър

Когато беше на седем години, Франк за пръв път чу птичка да пее. На Хавайските острови, където беше роден, нямаше пойни птички освен една нахална черна птица с жълт клюн, която имаше свадлив глас и налиташе на верандата, за да яде трохите от закуската. Татко му и той пристигнаха вечерта с параход в Сан Педро, където една строга стара госпожа, на която трябваше да се казва баба, го посрещна със смешен стар автомобил и го откара в своята бяло боядисана разглобяема дървена къща в Лос Анджелис. Говореха малко.

— Здравей, Хенри! — каза бабата.

— Здравей, мамо! — казваше таткото. — Това е Синчето, мамо.

— Здравей, сине. Колко е изгорял, Хенри!

— Това е от слънцето — каза бащата.

Стаята за гости, в която Франк трябваше да спи самичък, беше на първия етаж. Никога преди това той не беше спал сам.

— Ти можеш да идеш в стаята на татко — каза бабата на бащата и той остана долу.

Бабата заведе Франк в стаята за гости, постави го под душа и го изкъпа.

— Къде е нощницата ти? — попита тя.

— Аз винаги спя гол — каза Франк.

Бабата отвори уста, не каза нищо и пак я затвори.

— Няма ли да си кажеш молитвата? — попита тя, когато той се пъхна в леглото.

— О, да — каза той бързешком, защото често съвсем забравяше за нея. Коленичи в леглото и измърмори бързо: — Мили боже, закриляй този дом и всички, които живеят в него, татко и мама, и Пуолани. Амин.

— Кой е Пуолани? — попита бабата.

— Моето пони — каза Франк, чувствайки, че скоро ще заплаче.

— Не бива да се молиш за животни — каза бабата, като изгаси лампата.

След това тя се наведе над него в тъмното и му даде една твърда, ледена целувка по челото. После останаха само светлината на една лампа на улицата и сенките на завесата, която се полюляваше бавно на отворения прозорец. Франк затвори здраво очи и скоро заспа. Той се събуди посред нощ, защото една птичка беше започнала да пее на дървото пред отворения прозорец. Франк седна в леглото, вкопчи ръце, заслуша се слисан. Птичката пееше високо и бързо и пеенето й звучеше сякаш тя беше съвсем самичка в мъртвилото на нощта. Изведнъж го връхлетя цялата бушуваща тежест на мъката за майка му и за всичко, което беше оставил след себе си. И той легна с лице, заровено във възглавницата, и заплака безшумно, докато птичката продължаваше да пее.

На сутринта бабата погледна влажната възглавница, но след известно време каза:

— Скоро тук ще ти се хареса, Франк — щом тръгнеш на училище.

Дядото на Франк беше дошъл от Върмънт. Още млад той беше отишъл на Хавайските острови като методистки мисионер и беше проповядвал словото Божие в областта Кона. През първата си отпуска той се върна в Хуийнстън, в щата Върмънт, и заведе със себе си жена си. По-късно бе преместен в Хито, а още по-късно в Хонолулу, или по-точно в някакво малко селище на осем мили извън Хонолулу, населявано от земеделските работници на една голяма захарна плантация. До училището имаше малък дървен методистки параклис и пастор Тейлър се грижеше за душите на една многоцветна и многоезична община. Хенри, единственият син на пастора и жена му, беше чест посетител в къщата на плантатора, защото за децата на плантатора нямаше други бели другарчета в игрите. Понеже Хенри беше буден момък и се опитваше да си пробие път, мистър Хянкок реши да плаща за следването му в Америка и се погрижи момчето да иде в Йейл. Когато Хенри се върна, мистър Хянкок го настани в канцеларията, а след като се ожени за дъщерята на Хянкок, напредването му беше бързо. После бе назначен за директор, за да развие износа на сурова захар за рафинериите в Америка.

Майката на Франк, милата и весела мами, за която той толкова много тъгуваше в началото, беше от съвсем различна кръв и произход. Много от островните семейства имаха някакво тъмно петно в своето минало, но малко се говореше за това. Техният родоначалник беше някакъв английски моряк, който през шестдесетте години слязъл на суша в Хонолулу и се напил до смърт с туземското питие окулехау; за някакво момиче се сбил с двама-трима буйни млади туземци, хвърлен бил надолу по стълбата на някакъв вертеп и си строшил крака. Когато дошъл на себе си, корабът му бил отплувал вече, така че този Джо Портър останал на острова. По-късно се оженил за едно туземско момиче от кралска кръв; то му донесло много земя, която той засявал със захарна тръстика. Така кръвта на авантюристи и туземци у Франк Тейлър се смесила с кръвта на строги и благочестиви прадеди точно толкова, колкото да му попречи да бъде типичен стопроцентов американец.

Франк не знаеше нищо за шума и скандала, които бяха предшествали развода на родителите му. Той не знаеше, че баща му беше прощавал на майка му няколко пъти и че я беше напуснал, чак когато я беше заварил в прегръдките на един млад помощник от персонала на опитната станция в плантацията; че поради това той пое изцяло грижата за детето си и напусна острова, отвратен от неговия разпуснат морал, неговата нервираща мекота и климат, които разклащаха физическите и умствените сили на белия човек. Франк беше изтръгнат от тропическа почва, преди да пусне дълбоки корени. Отначало той изпъстряше говора с няколко хавайски думи и баба му, жената на мисионера, го разбираше, защото самата тя знаеше хавайски. Но щом тръгна на училище и другите момчета започнаха да му се смеят, той изостави този навик. Той искаше да бъде като другите и да не привлича вниманието на хората. Спомените му за хавайските острови скоро избледняха. Най-сетне не остана нищо освен едно светло, но неопределено видение за снежнобели коралови пясъци и черна лава, както и белогребенни талази, които се разбиваха към брега и носеха на гърба си ликуващи тела. Гигантски дървета, преизобилие от едри цветя, къщата на хълма със сенчестите стаи зад верандата, която обикаляше цялата къща. Фонг, готвачът китаец, който караше мами да се смее, защото пишеше в кухнята китайски поеми. Миризмата на силни подправки за ястия, каквато се носеше от стените на столовата. Ананаси — студени, нарязани на кубчета, сервирани в големи жълти цветове вместо в блюдо. Дълги разходки с неговото пони Пуолани сред безкрайните захарни плантации. Острата миризма, когато листата по високите стъбла горяха в полето. Облаци, които никога не изчезваха от небето, дъжд по всяко време, а след това пак слънце, големи звезди точно над градината. Кокосови палми, шумолящи от вятъра, музика и гости в градината, когато се предполагаше, че Франк е заспал на горния етаж. Смехът на майка му, който той можеше да различи от смеха на всеки друг човек. Парфюмът на майка му, нейната бяла кожа, нейните бели ръце, нейният смях; начинът, по който тя яздеше, начинът, по който плуваше, начинът, по който хапеше шията и ушите му, когато двамата играеха на „малки кончета“, имената, с които го наричаше: капка мед, малка рибка, лиапала лийлий — всичко това постепенно отпадаше, докато най-после бе съвсем забравено.

Баба му имаше право. След известно време тук му хареса, на училище беше хубаво, той си намери приятели и от него се възхищаваха заради силата му и обгорялата му от слънцето кожа; той беше любимец на момичетата в класа, а още повече на момчетата. Скоро след смъртта на баба му баща му се ожени за една слаба жена със строга брадичка. Името й беше мисис Хенли, тя беше вдовица и имаше осемгодишна дъщеря.

— Казвай ми „мамо“ — каза му мисис Хенли.

— Добре, мисис Хенли — каза Франк.

— Изми ли си добре зъбите, момче… Изми ли си ушите… Какво е това мръсно петно на панталоните ти… Ако кажеш още веднъж думата „въшлив“, боя се, че ще трябва да те лиша от десерт… Когато отиваш да играеш бейзбол, ти наистина трябва да си малък благородник и да водиш със себе си Дат. Не мислиш ли така, момче?

— Добре, мисис Хенли — тоест, мамо.

Градът растеше все повече и повече и те се преместиха на Осма улица, близо до Западното езеро, където в неделни дни хората отиваха да се возят на лодки. Вкъщи говореха много за нещо, което наричаха премия. Всичко — от новата вечерна рокля на мисис Хенли до златните скоби за укрепване зъбите на Дат — зависеше от премията. Бащата беше на работа в захарната фабрика на една фирма, която беше конкурент на неговия бивш тъст. Тихоокеанското дружество за захар и масла. Блясъкът и благоденствието на дома на върха на хълма в Оаху бяха неща от миналото, но въпреки това семейството живееше достатъчно добре. „Майка ми е от рода на Стануиковци“, обичаше да казва мисис Хенли и това звучеше така, сякаш тя произхождаше направо от кралско коляно.

Франк учеше в училище, че Америка е най-добрата страна в света, че Калифорния е най-добрият щат в Америка и че неговото училище, школата Лалхи, е най-доброто в Лос Анджелис. Всичко това заедно с обстоятелството, че неговият футболен тим би тима на СМФХ с 9:0, му даваше приятно чувство на превъзходство и го правеше толерантен към другите, които нямаха неговите явни предимства в живота.

Когато беше на единадесет години, Франк се разболя опасно. Това беше първият случай, в който кавга смути изисканата вежливост във втория брак на Хенри Тейлър.

— Не мога да поема отговорността… ако нещо се случи на детето… най-сетне, тя е негова майка… след това цял живот ще се упреквам — шепнеше Хенри плахо и най-сетне мисис Хенли отстъпи, при условие че той ще напусне къщата, дори ще напусне града в деня, когато неговата първа жена ще дойде да види сина си.

Той се съгласи. Може би той самият се боеше от любовта си към „мами“, която беше скрил толкова дълбоко в сърцето си.

Мами взе първия заминаващ параход — и ето я, застана пред вратата и даде визитната си картичка на прислужницата негърка. Името й сега беше мисис Лектър Инграм. Тя дъхаше леко срещу воала си, защото през зимата в Калифорния беше студено и разглеждаше с изненада спретнатата и благоприлична гостна стая на мисис Хенли. Носеше се миризма на восъчна паста за под, една разкошна, но празна ваза за цветя стоеше на масата, пианото изглеждаше така, като че ли го държаха заключено. Мисис Хенли носеше на косата си гъста мрежа. Тя току-що се беше върнала от фризьор и трябваше да пази пресните си букли.

Срещата на двете жени беше преувеличено вежлива. Мисис Хенли се обади по телефона в болницата и предизвести за посещението на мисис Инграм. Веднага щом мами се отправи за болницата, мисис Хенли се обади по телефона на мъжа си и го предупреди с треперещ глас да не се приближава до болницата и след това започна да стяга куфара му. Тя разтвори прозорците, за да прогони острия парфюм на първата мисис Тейлър, преди да се е върнал у дома си мъжът й.

Болногледачката, която плетеше до леглото на Франк, излезе на пръсти, когато мами се наведе над детето. Франк беше в безсъзнание, устните му бяха напукани и горещи от треска, той мяташе насам-натам глава. Сълзите на мами се стичаха над него, тя го обля със сълзи, както беше направила, когато се разделяше с него. През нощта тя остана до леглото му и се взираше в него. „Той е пораснал, станал е голямо момче“, мислеше си тя, усмихвайки се и плачейки едновременно. Сълзите продължаваха да се стичат по устните й и тя трябваше да ги гълта. Изведнъж Франк отвори очи и простена болезнено.

— Лианала Лийлий, моя малка червена рибке — прошепна тя страстно.

Тя сведе лице над ръцете му, но вместо да ги целуне, започна нежно да хапе върха на всяко пръстче, както правеше в играта на „малки кончета“. Детето затвори пак очи, но се усмихна.

Мами се настани в един хотел, но всеки ден ходеше при сина си. Тя прати на мисис Хенли цветя, купи на малката й дъщеря кукла, но не можеше да събори бариерата на вежливост, здрава и неподатлива като чугун. Когато Франк беше вече вън от всякаква опасност, тя още веднъж проля сълзи, но не над леглото му, а сама в хотела си и след това се върна в Хонолулу. Но преди това си купи нови дрехи, защото в Лос Анджелис имаше по-голям избор, отколкото на острова.

Франк знаеше малко за посещението на майка си, защото през по-голямата част от времето бълнуваше. Всичко, което остана у него, беше чувство за нещо топло и добро като след приятен сън. Но сега мами беше събрала куфара си; от време на време пристигаха писма за сина й и Хенри Тейлър не можеше да се реши да забрани тази кореспонденция, която се водеше зад гърба на мисис Хенли. Мами му разправяше за напредъка в кухнята на поемите на Фонг, разказваше му за огромните жаби, развъдени за борба срещу един паразит по захарната тръстика и които сега скачаха по цялата веранда и около жребчето на Пуолани.

За Коледа се получи колет за Франк и Дат, хавайски китари и захаросани орехи, гротескни японски кукли, бродирани с коприна китайски пижами, цели кутии, пълни със забавни екзотични неща. Франк мъкнеше със себе си писмата, сякаш бяха любовни писма, и гледаше на факта, че има собствена майка, като на някаква мистериозна и тайнствена любовна история. Той сядаше и отговаряше на писмата й по несръчен, ученически начин:

Мила мами,

Благодаря ти за хубавите подаръци. Сега съм само пет сантиметра по-нисък от татко и той казва, че скоро ще го надмина на ръст. Често ходя да плувам в морето със своите приятели от училище, но вълните тук са твърде плоски и ние не можем да играем с тях. Има един увеселителен парк и един водопад, който е много интересен. Щом свърша училище, ще ти дойда на гости в Хавай.

Или пък:

Мила мами,

Сега съм нуортърбек в училищния тим и миналия петък бихме X. X. С. със седем на три. Аз вкарах един гол, жалко, че не беше там да видиш. Копринените ризи, които ми изпрати, са много хубави, но мисис Хенли казва, че трябва да ги пазя за времето, когато ще тръгна по гости. Момчетата тук не носят копринени ризи. Но аз ги обичам много. С прегръдка от твоята Голяма рибка

Или пък:

Мила мами,

Пиша ти от летния лагер, където ме изпрати татко. Лагерът е в Сидна, на девет хиляди стъпки височина, и там има високи дървета, но не като тези в Лос Анджелис, които можеш да купиш и посадиш, а истински, напълно пораснали. Спим в палатки, а вечер пеем около лагерния огън. Направих една екскурзия, яздихме на кон три дни и спахме в спални торби. Татко казва, че ако получи добра премия, ще купи една хижа в планините и тогава винаги ще можем да бъдем в края на седмицата между дърветата. Тук има дори река, тя е пресъхнала сега, но до юни в нея има вода. Спомням си един водопад, който видях, когато бях малък. Само още три години на училище и тогава може би ще мога да дойда в Хавай.

И една каблограма:

Много нещастен Стоп. Не мога дойда понеже татко болен.

Хенри Тейлър забеляза стомашната си язва, точно когато Франк завършваше училище. Манията на мисис Хенли беше диетата и понеже в Америка нови диети се появяваха всеки месец, животът й никога не беше лишен от интерес. Цяла процесия от негри готвачи идваха и напускаха, обиждани и тревожни от желанията към тях. Сурова храна, безсолна храна, богата откъм протеин храна и бедна откъм протеин храна, млечна диета, бананова диета, доматена диета. Една седмица нямаше нищо друго освен безсолни зеленчуци, сготвени без масло, а следващата седмица — сурови до кръв бифтеци. А сега бащата беше болен. Чувстваше болки, губеше от теглото си и не можеше да работи. В Тихоокеанското дружество за захар и меласа му намериха заместник, отначало само временно, а след това и постоянно. Хенри Тейлър изгуби работата си. Той стана застрахователен агент, понеже така можеше да работи, когато се чувстваше в състояние да работи, и да оставя работата, когато получеше криза. Независимо от това той играеше на борсата, както правеха всички други, за да си навакса намалението на доходите. Франк не можа да отиде в Йейл, както проектираха отдавна за него. Вместо това, той се записа в държавния университет в Лос Анджелис и си остана у дома. За успеха баща му му подари стар автомобил. Франк го боядиса светлозелен и с голяма гордост отиваше с него до университета.

Мисис Хенли стисна зъби и започна храбро да пести; тя отиде в кухнята и започна със собствените си ръце да готви каша от моркови и спанак за съпруга си. „Майка ми е от рода на Стануиковци“, уведоми тя своя готвач. Благодарение на мисис Хенли и на нейните социални амбиции, които обхващаха дори нейния заварен син, Франк най-сетне успя да се запише в братството на баща си, твърде отбраното общество „Сигма Алфа Епсилон“.

В гимназията той беше общ любимец — „голямата надежда на футболния тим“; пишеше забавни малки статийки за училищния вестник, а момичетата му хвърляха око, даваха му писъмца и рисуваха в тетрадките си сърца, украсени с неговите инициали. В университета той беше никой, безличен новак, студент по химия, и трябваше тепърва да покаже какво струва. Беше решил да следва химия не защото имаше някакъв особен талант за нея, а защото баща му смяташе, че за нея има добри перспективи. Но и изследванията, и опитите в училищната лаборатория бяха му доставили известно удоволствие. Всеки понеделник той се явяваше в своето братство, където се беше подготвил за петъчните танцови вечери. Той танцуваше сковано и грижливо държеше дамите на разстояние от себе си, понеже му изглеждаха извънредно лесно чупливи.

Откакто думата „пол“ беше станала избрана тема за елегантното общество, по този въпрос се говореше твърде много. Три отдела от университетския вестник бяха посветени на него: съвети за влюбени беше единият, клюките в училищния двор — вторият, а третият беше сериозен и дързък — свободна любов, другарски бракове, полови болести и как да се борим срещу тях, какво е контрол на ражданията? За повечето от младежите въпросителният знак беше излишен. Франк беше твърде плах или твърде надменен. Той нямаше свое момиче. Гледаше момичетата, виждаше, че имат красиви фигури, намираше ги предизвикателни, но мисълта му не се спираше на никое от тях. Той чакаше, без сам да знае какво.

Футболът беше за него по-важен както от учението, така и от половите въпроси. За известно време Франк чувстваше като силен удар това, че не бе избран да играе в университетския тим. Трябваше да се примири по време на игрите да седи сред групата на запалянковците, да проучва картата с инструкциите, да реве заедно с другите университетски възклицания, да си обръща шапката с подплатата навън, да размахва сини, зелени и червени картончета, да изпада в мрачно настроение, когато неговите изгубеха. Когато стана „младши“ през третата година на своето университетско учение, той придоби и чувство за ритъм, и това, което другите наричаха лични качества. Заедно с двама други той стоеше срещу университетската група и ръководеше възгласите за насърчаване на тима. Той ги упражняваше дори под студения душ, а веднъж в изблик на гениалност измисли дори нов възглас, който бе одобрен и възприет.

Той придружи тима до Сан Франциско и дори до Сиатъл. След мача победители и победени се напиха и вършеха всевъзможни лудории. По този случай Франк за първи път се напи и преживя своята първа любовна история. По-късно му се струваше, че неговите състуденти, които имаха вече опит в пиенето и в любовта, силно преувеличаваха удоволствията от едното и от другото.

За момичетата беше въпрос на чест да карат своите приятели да харчат колкото е възможно повече пари, защото по този начин можеше да бъде измерена тяхната любов. Един момък с автомобил беше по-добър от друг момък без автомобил, а един момък със скъп автомобил се ползуваше с най-голямо благоволение, докато момък, който имаше евтина кола биваше само търпян. Букетите цветя, които момчетата трябваше да подаряват, местата, където танцуваха, цените на вечерите, всичко това бе пресмятано и претегляно като символ на по-голяма или по-малка степен на привързаност. Това учеше хората да пилеят пари по жените, но и да печелят пари. То учеше момичетата да бъдат необмислено егоистични и да гледат на любовта като на спорт.

Имаше нещо у Франк Тейлър — някаква мекота или някаква коравина, което го държеше настрана от този живот. Неговата мисионерска кръв го караше да се отвращава от любовни истории в автомобили, които бяха нещо обикновено, а склонността към сантиментална романтичност, която беше наследил от майка си, го караше да гледа на всички тези любовни връзки като на твърде студени, твърде пресметливи.

Когато стана на двадесет и една години и вече беше пълнолетен, той отиде на Хавайските острови. Пътува с един евтин товарен кораб — по-голямата част от парите за пътуването беше спечелил сам. Любимото му занимание беше да фотографира. Той снимаше момчета и момичета, училищния двор, футболния тим, класа по драматични занимания. Проявяваше и копираше усърдно нощем в университетската лаборатория не само своите собствени филми, но и снимките, направени от други студенти — фотографията беше мода. По този начин той спечели шестдесет и четири долара. Мисис Хенли плака, когато й съобщи за намерението си да тръгне. Трескава размяна на каблограми между него и майка му предшестваше заминаването му.

Пътниците съзряха острова в шест часа сутринта. Планините се издигаха в провлечени нощници от облаци. Един оркестър свиреше на кея „Алоха“ — не за малкия товарен кораб, а за голям луксозен параход, който тъкмо отплуваше. „Алоха, алоха нуи“. В гърлото на Франк беше заседнала буца. Една жена, пълна като мека възглавница, обви ръце около шията му и го задуши в гирлянди от цветя. Очите й излъчваха младост и тя се смееше и плачеше, хващаше ръката му, хапеше пръстите му, за да скрие сълзите си.

Мами? Мами.

Един голям сив автомобил, шофьор японец и господин с вид на селянин и с венец от пера около широкополата сламена шапка.

— Моят съпруг — каза мами. — Моят син.

Когато тя влезе в автомобила, той се изпълни. Двамата мъже заеха сгъваемите столчета насреща.

Тук всичко беше съвсем различно от това, което Франк си беше представял: американски улици с дрогерии, барове, улични колички и много, много автомобили; улици, гъмжащи от тълпи хора от всички раси и цветове.

Те не отидоха в къщата на хълма, а се отправиха за Уайкики извън града, като минаха покрай големи хотели, през градински улици, а след това завиха по един булевард, водещ към къща, чиято градина се спускаше до морския бряг. Морето и неговите белогривести вълни се виждаха между огънатите сиви стебла на палмите.

През цялото време мами говореше със своя дълбок, дрезгав глас и не снемаше ръка от рамото на Франк, от време на време тя стисваше по-здраво ръката му и го разтърсваше сърдечно, за да подчертае казаното. Франк, който беше свикнал със сухата въздържаност на мисис Хенли, беше поразен отначало от словоохотливостта на майка си. Той си спомняше мами като млада и слаба жена, която яздеше като дявол и плуваше като риба. Тя самата се шегуваше със своята пълнота, когато се смееше и говореше, ставаше по-млада и по-слаба и най-сетне той я видя такава, каквато я беше мечтал.

Един белокос китаец в бял костюм излезе на терасата и направи нисък поклон:

— Алоха, господарю, ние сме извънредно щастливи. Алоха!

— Фонг! — извика Франк и раздруса слабата ръка на стария готвач.

— Фонг е виновен, че съм толкова пълна — каза мами и отново се отрониха сълзи по усмихнатото й лице.

— Дъждът на Уай Алеалса — каза мистър Инграм, усмихвайки се. — Той вали всеки четвърт час и в същото време слънцето грее.

Мами чакаше, докато Франк се събличаше и вземаше душа си. Тя го нахрани, разглеждаше го, разпитваше го, опитваше се да разбере какъв човек е той. Сложи го да си легне и седна до леглото му, наблюдаваше го, когато заспа.

— Ти спиш с колене свити до брадичката. Знаеш ли какво значи това? — попита го тя, когато закусваха на терасата. — Това значи, че ти е мъчно за утробата на майка ти — продължи тя, отговаряйки на собствения си въпрос, като му подаваше една папая.

— Може и така да е — каза Франк смутено.

Ако беше тъгувал за майка, без да знае това, сега той я имаше напълно.

Слънце, плуване, борене с вълните, шляпане, танцуване; небе, облаци, луна, падащи звезди, ромонът на морето, сутрешният вятър, залезът, пясък, миди, палми, цветя; благоухание, блясък, щастие. Мами показваше своя красив син и устройваше пиршества за него.

— Личи си, че произхожда от островите — казваше всеки.

Той беше висок и силен и имаше златисто кафява кожа.

— Одрал е кожата ми — казваше мами гордо, макар че никога не бяха я виждали да ходи без японски книжен слънчобран, за да запази кожата си бяла.

Цветът играеше на Хавайските острови по-малка роля, отколкото където и да е другаде по света. Белите, хауле, бяха смесени с хора от местното население. Китайците, португалците, корейците, филипинците, които бяха докарани на цели тълпи, защото хавайците не бяха годни за работа по плантациите, се смесваха и женеха безогледно и понякога в резултат на това се получаваха чудни екземпляри на човешкия род. Само японците се държаха настрана и образуваха малка и благопристойна средна класа, почтени и работливи, чисти, пестеливи и услужливи. Те държаха магазини и хотели; бяха отлични занаятчии и най-добрите надзиратели по плантациите, техните хубави дъщери следваха в университета или постъпваха на работа в къщите на по-богатите хауле. Разбираха се много добре със своите смъртни врагове, корейците и китайците. Старите бяха насочили погледа си към Япония, младите бяха вече американци.

Танци в клуба до морето, танци на обширната тераса на мами под звуците на хавайска музика, осветлявани от мъждукащите насмолени факли на рибарите; танци под гигантското старо бананово дърво на големия хотел в Уайкики. Мами даде на Франк бяло вечерно сако. Неговият тромав стил на танцуване отстъпи място на една нова лекота и гъвкавост.

Една нощ, когато беше пълнолуние, той се влюби в Чъми Пейдж. Те живееха в хотела и често ходеха у Инграмови. Мистър Пейдж беше свързан с петрола и две години ги вписваха в списъка на висшето общество. Чъми имаше нежна, бронзова кожа, руса детска коса, под вечерната си рокля не носеше чорапи и танцуваше чудесно и ненаситно. Когато Франк й разказваше нещо за себе си, за своята химия или за успешния удар в прочутия мач срещу Стенфорд, тя дишаше задъхано и го гледаше с широко разтворени очи, както никой не беше го гледал по-рано. Когато й каза със задавен глас, че я обича, клепките й запърхаха като пеперудени крила. Той я изведе, вълнението почти го задушаваше; отидоха до морето, вдигна я на ръце, пренесе я през малък каменен вълнолом, сложи я на земята в черната сянка под една палма. Те се целуваха, останали без дъх. Тя имаше малки сребърни обувки и рокля, изтъкана от лунен прах. Франк не можеше да намери думи, с които да изрази колко омайна, очарователна и чудно хубава е тя. „Ех, ако не бяхте толкова дяволски хубава!“, каза той със съжаление, и това беше всичко, което можа да изрече от любовното си обяснение.

Мами наблюдаваше двете деца с весел и ласкав поглед. Като всички жени, които са получили своя дял от любовта, тя обичаше да сватосва. Тя изпращаше двамата в своя цветарник, за да видят орхидеите й, или ги пращаше да излязат в открито море с лодката, докато ги върнат обратно към брега големите талази. Гледаше Пейдж да не се отделя от масата за бридж, за да остави на свобода двамата млади. А когато Франк трябваше да си замине, тя го изненада, като му даде първокласен билет за парахода, с който заминаваше семейството на Пейдж.

„Алоха! Алоха нуи!“. Музика на кея, книжни знаменца; Франк държеше единия край на връвта, а мами долу на кея — другия. Тя се опъна, скъса се, корабът повлече подире си във водата една широка ивица хартийки — и това беше тяхното сбогуване. Чъми бе затрупана до ушите с цветя, а освен това Франк й даде своите собствени букети. Когато плуваха покрай голия конус на Дайъмъндхем, те хвърлиха два букета във водата; това беше тяхното обещание, че ще се върнат.

Опиянението продължи още шест дни — с танцуване на палубата и гледане на звездите, с хавайски мелодии, с целия онзи разкош на чувствата, който Франк очакваше, когато се държеше настрана от студентите.

Мисис Хенли стоеше на кея в Сан Педро с лице, върху което се четеше съзнателна прямота.

— Баща ти не можа да дойде. Има болки — съобщи тя.

Франк я представи на Пейдж. Докато снемаха багажа на брега, тя бързешком се гмурна в своето минало, за да направи едно общо запознанство. Франк скоро я чу да казва:

— Майка ми беше от рода на Стануикови.

— Стануикови от Сан Франциско? — попита мистър Пейдж така, като че сваляше шапка пред това име. Мисис Хенли избегна да даде отговор, защото нейните Стануикови бяха само Стануикови от Саут Бенд. Когато си тръгнаха, тя пошепна възбудено на Франк:

— Това са Пейдж от дружество „Кънсълидейтед Ойл“. Първокласни хора.

Бащата лежеше на леглото в къщата на Осма улица, а устните му бяха побелели. Изглеждаше като че ли кръвта изтича от него месец след месец с големи болки въпреки диетата.

Пейдж притежаваха една къща в Пасадена, където обикновено прекарваха няколко от зимните месеци; освен това живееха в Лонг Айлънд, където беше истинското място на богати хора от висшето общество. Те прекараха една седмица на запад, за да видят някои стари приятели, една-единствена седмица. Нито Франк, нито Чъми можеха да си представят да са разделени. Той й се обади по телефона, изведе я да играят тенис. Но не играха: вместо това отидоха с неговата петдесет доларова кола при мировия съдия и сключиха брак. Всеки от двамата, от дрогерията на ъгъла, се обади по телефона на своите родители, разказа им новината и затвори телефона, преди от другата страна да могат да си поемат дъх, за да отговорят. След това потеглиха за Санта Барбара. Чъми се смееше, докато най-сетне се разплака заради начина, по който Франк трябваше да придумва колата си, за да се движи.

Той имаше още двадесет и четири долара. С тази сума те можеха да прекарат една седмица в някоя светска странноприемница или два дни в някой луксозен хотел. Избраха хотел. Не помисляха изобщо какво ще се случи след това. Между тях нямаше друго освен тяхната младост и спомена за тайните под банановото дърво, но то беше достатъчно за брачната нощ.

Татко Пейдж, изискан сивокос човек с пуритански устни, се държа неприятно.

— Млади човече, ако си въобразявате, че това е начинът, по който можете да свиете своето гнездо, правите голяма грешка — извика той.

Франк се изчерви до ушите и извика, че желае само Чъми да няма нито петаче и че не е очаквал да получи и цент от мистър Пейдж. Мисис Пейдж се беше оттеглила с мигрена в стаята си. Чъми отрони една-две сълзи, обви ръце около шията на баща си и каза:

— Пап, какво беше, когато ти се ожени за мам? Забравил ли си?

Тогава пап отстъпи и вечерта завърши с много контрабандно уиски и малко сода. Женитбите от този род бяха обичайно нещо в Америка така, както насилствените отвличания на жени между много от племената около Амазонка. Във вестниците се появиха снимки на младата двойка, на страниците с новини от висшето общество, а в текста се говореше за роман, започнал под палмите на Хавайските острови и завършил с приставане. Мисис Хенли показваше изрезката от вестниците на всичките си познати.

Чъми не се върна в своя изключителен колеж в Масачузетс, а живееше с Франк в две стаи в една от удобните многоапартаментни къщи, които никнеха в Холивуд, за да подслонят всички хора, които филмовата индустрия привличаше там. Стигна се до компромиси. Пап отпусна на дъщеря си месечна издръжка, за да не търпи лишения, а Франк се върна в университета, за да завърши учението си по химия. Всички негови професори бяха учудени от внезапната жар и фанатичен унес, с които той се отдаде на изучаването на химия; за него обаче беше невъзможно да навакса изгубеното през онези години, които беше пропилял като водач на запалянковците във футболните състезания.

Чъми седеше вкъщи и нямаше никаква работа. Управата на дома поддържаше вместо нея стаите чисти, а един малък усмихнат Филипино й носеше закуска в леглото. Вечер тя отиваше с Франк на ресторант. Тя скучаеше. Седеше пред огледалото и опитваше различни начини за начервяване на устните си. Четеше книга и се отегчаваше повече от всякога. Обаждаше се по телефона на свои познати — лекомислени младоженски двойки. Вземаше малкия автомобил, който пап й беше подарил като сватбен подарък, и отиваше с него на тенис, при фризьора или на гости на чаша коктейл. Купуваше дрехи от скука и изпращаше на баща си сметките. Поръчваше по две каси уиски и джин и караше доставчика контрабандист да чака, за да му бъде платено. Свикна да пийва по една чашка, преди Франк да се върне вкъщи, за да бъде в добро настроение. Понякога той отсъстваше от къщи през нощта, а тя ревнуваше, защото университета гъмжеше от хубави студентки. Франк правеше през деня фотографски снимки, а нощем проявяваше филмите. Правеше илюстрации за университетския годишник, а понякога изпращаше снимки на вестниците. По този начин той печелеше по малко. В петък и събота двамата отиваха да танцуват, както правеха всички други млади двойки, защото в края на седмицата Франк можеше да си отспи сутрин. Той я галеше, целуваше я в автомобила, когато се връщаха вкъщи, носеше я на ръце и я поставяше в леглото. Шегуваше се, наричаше я свой най-лош навик и своя верига и всичко завършваше с прегръдка. Посред нощ Чъми протягаше ръка към него, но той беше станал. Седеше по пижама в съседната стая и работеше, сложил до себе си електрическото кафениче. Той беше добродетелен и трудолюбив, малък женен мъж и сега у него беше останало малко от онази жар и страст, които изпитваше към нея на Хавайските острови.

Франк гледаше Чъми и му се струваше, че тя вече не е направена от лунен прах, каквато беше на морския бряг под палмите. Беше виждал в нея звездните нощи, благоуханието на цъфтящите нощем кактуси, тихото море, целия нежен разцвет и очарование на острова. Постепенно той откри, че се беше влюбил не в девойката, а в заобикалящата я природа.

Чъми беше решила твърдо: тя не искаше да има бебе — в никакъв случай. То ще развали всичко, казваше тя. Това беше лудост; то я водеше до истерия винаги, когато той се доближаваше до нея. Освен това тя мислеше, че двамата не са достатъчно възрастни, за да бъдат родители. Имаше студенти с деца, но това беше смешно и, общо взето, беше пазено в тайна, доколкото е възможно. Той беше защитавал откровените статии в университетското списание върху контрола на ражданията, но на практика дълбоко в себе си мислеше по друг начин. Това ги държеше настрана от инстинктивното, от тайнственото; то правеше и двамата нервни и подозрителни. Сега те често се караха, без да знаят защо.

Когато четеше за последните си изпити, Франк нямаше време за Чъми и тя скучаеше. Още от най-ранните си училищни години тя беше свикнала да настройва своите обожатели един срещу друг. Това беше старо като Съединените щати, старо като света. За да предизвика, тя започна да флиртува с един от своите партньори по тенис; умишлено му позволяваше да я целува и да я извежда. Франк не прояви ревност, както тя очакваше, но неговото самоуважение беше наранено.

Техният брак се разпадна, както става с планински склон, където отначало отделни камъни и буци пръст се откъртват и търкулват надолу, докато най-сетне стане истинско свличане. Те се караха през деня и се помиряваха през нощта. Техните възбудени прегръдки оставяха след себе си неразрешено несъгласие. Чъми пиеше, но по малко; тя флиртуваше, правеше дългове, трябваше да лъже, забърка се в женски интриги и започна да съжалява, че се е омъжила за мъж, който няма нито пари, нито работа. Франк се отърва от робуване, но се чувстваше спънат; един студент нямаше работа с жена, студентът трябваше да бъде свободен. Понякога той копнееше за дните, в които беше бленувал за жени, вместо да има своя жена. Техният брак беше узаконена любовна история и нямаше повече трайност от една такава история.

Рано следващата зима Пейдж пристигнаха в Калифорния и заеха къщата си в Пасадена. Младата двойка имитира щастлив брак. Франк беше завършил университета и от няколко месеца напразно търсеше работа. Навред по света с младите хора ставаше едно и също. Те се учеха, работеха, следваха, държаха изпити, тъпчеха се със знания и през цялото време знаеха, че това няма никакъв смисъл и че за тях няма нито място, нито бъдеще. Той пушеше много, защото беше неспокоен и унил, и всяка вечер имаше нужда от няколко коктейла, за да се ободри. Евтиното уиски беше отровно, а доброто — под неговите възможности. Когато отиваше да танцува с Чъми, той винаги трябваше да носи едно шише в джоба си. Тайно наливаше джин в содата, за да дойде в добро настроение. „Дай и на мен една капка“, казваше Чъми на всеки десет минути.

Пап се зае със своя нервен зет и двамата водиха сериозен разговор като мъж с мъж. Резултатът беше, че бащата му намери място в управлението на клона на дружество „Кънсълидейтед Ойл“, в Лос Анджелис. Дадоха му една стая, писалищна маса, карта с криволинейни статистики по стената, един сериозен и кисел секретар и титлата заместник-директор.

Всяка събота той намираше на писалищната си маса чек в син плик. Не разбираше нищо от петрол, нищо не разбираше и от търговия. Той знаеше това, а и всички други го знаеха. Четеше вестника, решаваше кръстословици, изпушваше множество цигари и беше благодарен, когато някой дойдеше при него да му прочете някое писмо или да убие времето. В заседанията на управлението той имаше най-слаба представа за това, върху което се говореше, а когато го питаха за мнението му, той се съгласяваше с другите. Това отнемаше всичките му сили и той се чувстваше като проядена от червей ябълка.

— Трябва да се срещате с подходящи хора, млади човече, и тогава ще си пробиете път в света — поучаваше го пап.

В своето благоволение той настани младата двойка в къщата в Пасадена, преди да я напусне, и заяви, че двамата трябва да живеят там и да представляват семейството. Къщата беше огромна. Гараж за пет автомобила, изкуствен водопад с осветявани води. Множество големи и чудесни, съвсем нови „старинни вещи“, черковни прозорци и разстроен орган в салона. Гоблени в спалнята. Едно огромно италианско легло — стил ренесанс, в което чрез изстрелване на сачма бяха направени „дупки от червеи“. Това беше новото бойно поле на Тейлъровото домакинство.

Когато вечер се върнеше у дома си, Франк намираше много гости, които очевидно се забавляваха. Той обикаляше и наливаше коктейл на хора, които не познаваше.

— Кой е онзи висок, благообразен човек, който току-що влезе? — попита един от компанията.

— О, това е моят съпруг — каза Чъми. — Ела тук, миличък, и се поклони.

„Нула без никаква цифра отпред“ — така го наричаха хората.

От време на време двамата разискваха съвсем спокойно въпросите и решаваха, че би било най-добре да се разведат, но нищо не излизаше. Франк беше почти сигурен, че Чъми не му е вярна. Той я попита за това. Тя заплака.

— Нека бъдем цивилизовани — помоли тя с трепкащи клепки. — Не мога да направя нищо, когато ми харесва някой друг мъж. Пък и ние сме модерни хора.

Работата завърши с това, че Франк помоли за прошка.

През тази зима умря бащата на Франк. Едва през последните няколко седмици, когато болките го караха да реве като животно, мисис Хенли се реши да повика истински лекар. Но беше вече твърде късно. Преливания на кръв, една отчаяна операция за рак, която Хенри Тейлър не преживя. Франк се почувства онемял и смразен: отдавна се беше отчуждил от баща си.

Скоро след смъртта на съпруга си мисис Хенли бе сполетяна от голямо щастие. Тя притежаваше в долината Сан Фернандо малко земя, която беше принадлежала някога на един чифлик и оттогава почти не се използваше. Сега едно филмово дружество пожела да се настани там. Мисис Хенли получи добра цена и се настани в Саут Бенд, където все още имаше действително добри хора. Откакто филмовата индустрия се разпространи навред около Лос Анджелис, градът беше нараснал и беше придобил тон, който не се харесваше на хора като мисис Хенли.

Късно една нощ, месец след това, позвъни телефонът край леглото стил ренесанс. Франк посегна в тъмнината да вземе слушалката, без да си отваря очите.

— Тук Уестър Юниън — чу той. — Една каблограма за вас. Да я прочета ли?

— Карайте — измърмори Франк със затворени очи.

— Каблограмата идва от Хонолулу. Тя гласи: „Мами, М-А-М-И фатална автомобилна злополука Стоп. Нашата загуба непоправима Стоп. Подпис Лестър Л-Е-С-Т-Ъ-Р“.

— Тя? — каза Франк.

— Да я прочета ли пак? — попита телефонистката съчувствено.

— Не, благодаря. Достатъчно — каза Франк.

Той сложи слушалката, седна в леглото и запали лампата. Чъми дойде от съседната стая, застана неподвижно до вратата. Напоследък тя се беше преместила от леглото в стил ренесанс.

— За мен ли беше? — попита тя. — С кого говореше?

Той я погледна разсеяно. Тя носеше тънка нощница с цвета на чайна роза, а лицето й лъщеше от крем.

— Не — каза той. — За мен беше.

Той пак изгаси лампата. Плачеше му се. Но единственото място, където можеше да склони главата си и да плаче, беше широкото, меко и бяло рамо на мами.

През третата година на брачния му живот с Чъми работите на дружество „Кънсълидейтед Ойл“ тръгнаха на зле. И не само петролът — всичко беше под гаранция на времето в Америка и целия свят. Богинята на благоденствието, обожаваният идол на Америка, беше отвърнала лицето си. Паника из борсата, катастрофа, депресия, безработица. Франк Тейлър, орнаментът, бе уволнен. Той тръгна да търси работа, както правеха милиони други млади хора. Малкото, което знаеше от химията, не беше голяма препоръка, а и той беше забравил половината от онова, което знаеше някога. Разнасяше по редакциите на вестниците най-добрите си фотографски снимки. Пишеше писма, използваше всяка връзка, останала от старите дни в „Сигма Алфа Епсилон“, телефонираше и настояваше за права, каквито смяташе, че има. От три месеца той не беше спечелил нито един цент, но въпреки това животът продължаваше да си тече все така пищно в псевдоиспанския замък на Пейдж. Най-после получи работа срещу тридесет долара седмично в лабораторията на едно малко филмово дружество, където един брат от „Сигма Алфа Епсилон“ беше директор.

Понеже това беше първата истинска работа в живота му, самочувствието му се възвърна. По това време Чъми отсъстваше за дълго от къщи. Тя се беше проявила като добра играчка по тенис и предприемаше със своите приятели от тениса турне след турне. Една редица безвкусно изработени купи бяха сложени в спалнята и върху писалищната маса. Франк уволни прислугата и заключи огромната празна къща. Той се оттегли в една къща и там очакваше завръщането на Чъми. Тя си стегна куфара и замина за Ню Йорк. Беше явно скъсване.

— Жена ми отиде на гости у родителите си — казваше Франк тактично на познатите, които питаха за нея.

Една кралица седна на масата на Тейлър в бюфета на студиото. Тя носеше бяла, бродирана със злато рокля с шлейф от епохата на Първата империя, а лицето й, въпреки жълтата мазна боя, беше красиво.

— Както обикновено — чер хайвер и шампанско! — каза тя на келнерката.

След малко се появи една чиния с гъста супа от фасул и най-елементарното от всички питиета, една болнавозелена шумяща течност, наречена Гърмяща сода.

— Няма напитки в тази дупка — забеляза кралицата. Тя въздъхна, сложи лакти на масата и започна да сърба супата си. Имаше дебел, пиянски глас и най-грубия акцент, който той беше чувал дотогава. — Вие също ли сте актьор? — попита тя, след като го беше разгледала добре.

— Не, аз работя в лабораторията — отговори Франк.

Очите й се плъзнаха с удоволствие по тялото му — от горе до долу.

— С вашата външност? — каза тя, но въпреки безсрамния начин, по който му правеше аванси, Франк чувстваше да пропълзява по гърба му някаква приятна топлина. Кралицата избърса челото си със салфетка, пооправи си червилото и потупа Франк по главата като си тръгна.

— Довиждане! — каза тя.

Пънк проучваше мъжете по свой маниер.

— Това, от което имате нужда, е да се напиете — каза тя, когато тяхното познанство беше още ново. — Приличате на усукана връв, човече. Напийте се — и всичко ще се оправи.

Франк Тейлър се напи и всичко изглеждаше вече наред. За Пънк животът се въртеше около алкохола.

— Тази нощ съм свободна — каза тя. — Какво ще кажете, младежо? Вие ще донесете уиски, а аз ще се погрижа за останалото.

Тя живееше в олющена къща на една пресечка на булеварда „Холивуд“. Останалото се състоеше от едно легло, което Пънк свали с трясък от стената.

— О, какво щастие! — извика тя с радост. — Понеделник! Чисти чаршафи! Обикновено тия подлеци съвсем забравят за това.

Но тя беше сърдечна лека жена и красиво сложена и не вдигаше шум около такова просто удоволствие, каквото е спането. „Тази вечер съм заета с изграждането на своята кариера — но утре…“, казваше тя, докато рисуваше на лицето си една голяма, тъмночервена уста. Пънк беше дубльорка на една филмова актриса, която не беше отишла много далеч. Удоволствието, което Франк изпитваше, когато беше с нея, приличаше на облекчението, което изпитва човек, който цели часове е носил тесни обувки и най-после ги е събул. Между тях не ставаше дума за любов, но те се смееха много, когато Пънк започнеше да прави своите хапливи забележки за големите шефове в студиото.

Една нощ, когато Франк излизаше от стаята на Пънк, двама мъже станаха от зелената плюшена софа, която беше подходящо украшение за входния хол на сградата. Там светеше през цялата нощ слаба лампа, а външната врата беше винаги отворена за късни посетители, както във всички къщи от този род.

— Мистър Франк Тейлър? — попита по-високият от двамата, като пристъпи близо до него.

Франк направи стъпка назад, защото знаеше, че мирише на уиски и не е спретнат.

— Да, какво има? — попита той с празна глава.

— Името ми е Стюбър. Аз съм адвокат. Вашата жена ми даде инструкции… — каза човекът.

Франк запали цигара, за да дойде на себе си. Дрипавият хол с неговите испански претенции, плюшената софа, кутиите за писма по стените с имената на собствениците им, неопределената миризма, цялото невъзможно, непривлекателно положение…

— Не може ли да разискваме другаде по този въпрос? — предложи той, като отвори вратата към улицата. Но навън валеше един от редките, но убийствени проливни дъждове на Южна Калифорния.

— През последните три седмици вие сте прекарали четири нощи с една девойка на име мис Катрин Грийн — прочете адвокатът от документ, който държеше под слабата светлина. — Детективът Морган — ето го — ви е наблюдавал.

Детективът Морган се поклони. Той имаше характерните за неговата професия широки плещи и пристегнат корем.

— Вярно ли е? Мисля, че ще е по-просто за всички заинтересовани, ако признаете, че е вярно — каза Стюбър с тон на милосърдна сестра, която ви дава горчиво хапче.

— Вярно е — каза Франк и след това покашля, за да изчисти гърлото си.

— Не е ли възможно да бъдем цивилизовани? В края на краищата ние сме модерни хора. — Той си спомняше думите й, но явно цивилизацията на Чъми не отиваше много надалече. С дима от цигарата си той глътна горчивата си слюнка.

— Това е формалност — то опростява развода — каза адвокатът. Ние сме мъже и се разбираме взаимно — говореше изразът на лицето му.

— Лека нощ! — каза Франк и това прозвуча като обида.

Той отвори вратата, излезе навън под дъжда. С удоволствие се остави дъждът да го измокри до кости.

През онази нощ на принудително кацане, когато се запозна с Рут Андерсън, Франк Тейлър беше стигнал почти до дъното. Историята бе раздухана широко във вестниците. Пънк му показа вратата. Тя беше имала заради него неприятна сцена с директора — човек от „Сигма Алфа Епсилон“, на когото се надяваше. По същата причина Франк изгуби своята дребна служба. Той замина за Ню Йорк, където се срещна с Чъми, и двамата се държаха като канибали. Когато си казаха каквото мислят един за друг, не ги свързваше вече нищо. Бащата Пейдж се беше отнесъл с него така, сякаш Франк беше прокажен, макар сред широк кръг хора да се знаеше, че старият господин издържа една девойка във вила на Седемдесет и втора улица. Животът на Франк беше развалина, когато той се качи на самолета. Нямаше дори достатъчно пари за пътуването. Един приятел от неговото полезно братство, който имаше връзки с въздухоплавателната линия, беше изкопчил безплатен билет за него под предлог, че Франк е фоторепортер. Франк изпитваше мрачно удоволствие, когато навлязоха в бурята и самолетът заподскача нагоре-надолу. „Надявам се, че цялата тази проклета работа ще се сгромоляса долу в пламъци, мислеше си той непрекъснато. Един трясък — и всичко е свършено. Няма никакъв смисъл човек да живее. Великолепно би било, ако моят безплатен билет включва и погребение с всички почести“.

Вниманието на стюардесата го отчайваше. „Благодаря, аз винаги сменям сам пеленките си“, мислеше той нервно. „Кафе? Не, благодаря“. Ако беше отрова… „Това беше едно добро подскачане, но не достатъчно силно, за да ни запрати с носа надолу. Ето я, пак иде. Това помага. За какво? Хубава каша забърках от живота. Ако можех само да дойда при теб, мами…“.

Тя му донесе едно одеяло и го зави. Имаше хубави кафяви очи. Майчински очи, почувства той внезапно. Гледаше го благо и се мъчеше да го ободри с усмивка. Беше слаба и малка като дете, обикновено момиче, но имаше майчински очи. „Сега ще кацнем“, каза му тя. „Милост, помисли си Франк Тейлър в отчаяние. По-добре щеше да бъде, ако не трябваше на шега да кацаме“.

Неговото самоубийствено настроение изчезна в момента, когато го заплашваше действително опасност. Той гледаше плахо в мъглявата нощ, в която се лутаха. Внезапно той пожела да живее, силно и решително пожела да живее; мигновено му се стори, че щеше да изгуби най-добрата част от живота, ако този идиотски самолет се разбие в земята. Изведнъж усети простия, универсален сляп човешки страх от смъртта. Девойката дойде, привърза го с ремъците. Тя загърна одеялото около краката му, сякаш те бяха нещо чупливо.

„Може да последва слаб удар“, каза тя с успокояваща усмивка. Той я проследи с очи, когато тя се обърна и отиде да обслужва пътниците. Беше олицетворение на спокойствие, яснота и чистота. Той не снемаше очи от нея; когато моторите спряха и те заслизаха надолу, устните й ненадейно побеляха, но тя храбро продължи да се усмихва. Той никога не беше виждал нещо тъй покъртително, като тези пребледнели, но успокоителни устни. Той чувстваше, че трябва да я хване и да притисне главата й на рамото си, за да й попречи да вижда; да я закриля и да й помага, да не е потребно само тя да бъде храбра. Всичко това се мерна бързо и сляпо през чувствата му, докато се спускаха надолу. След това дойде трясъкът.

Това беше кризата на неговия живот. Когато й помагаше да отвори вратата, когато, усещайки болката от своите строшени ребра, тичаше по безкрайния тъмен планински път сред ледения вятър към най-близката къща, той знаеше най-после, че пак е мъж, че може да се изправи на крака. Той се вкопчи в Рут, държеше се здраво за нея.

— Имам нужда от вас — казваше й той хиляди пъти. — Вие сте ми необходима. Никога няма да ви изоставя, докато и вие не ме изоставите.

А тя му разказваше за своето детство.

— Аз съм вашето болно котенце — казваше той. — Аз съм вашата бедна студена жаба.

В неделни дни те излизаха на разходка по улиците на Ню Йорк. Той държеше ръката й здраво в джоба на палтото си. Там беше топло — един малък дом с нейната ръка в джоба. За известно време той имаше дори работа; поставяше плочите на грамофона в музикалния отдел на един магазин около Коледа, когато бяха назначени извънредни помощници. Това трая само три седмици. Ако не беше Рут, той никога не би могъл да изживее тези месеци на безработица, докато минаваше през мъченията на бракоразводния съд. Ребрата му заздравяха, но още известно време го болеше, когато дишаше. Но в неговия вътрешен механизъм се беше строшила някаква пружина, която никога нямаше да се оправи. Рут не беше направена от лунен прах и той знаеше, че това, което чувства към нея, не е опиянението на Хавайските острови. Той беше разстроен, а тя имаше силата да лекува. Той се държеше внимателно с нея, защото сега вече беше запознат с някои от потъналите канари между мъжа и жената. Знаеше, че желае да има Рут на всяка цена, и беше готов да работи за това, да чака. С радост би склонил главата си в скута й и би останал така, но нямаше място, където те биха могли да бъдат сами. Дали не бяха позволени посещения в малкия хотел на Второ авеню, където той живееше срещу четири долара седмичен наем? В общежитието на Рут, фантастично наречено „Славеев клуб“, мъже влизаха само в приемната, където винаги имаше рояк момичета, насядали около камината от имитация на мрамор. Те не притежаваха и онова убежище за всички американски влюбени, каквото беше автомобилът. Понякога вземаха такси, но това отравяше всичките му милувки, понеже той знаеше, че Рут ще плаща. Затова двамата обикаляха постоянно около блока, в който живееше Рут, седяха в тъмните кина, на втория етаж на омнибусите, на пейките в Централния парк или на крайбрежната алея, хванати за ръце.

Той се задържаше на повърхността на водата чрез случайна работа, която нямаше нищо общо с химията. Беше си изработил сложна, но ефикасна система за през седмиците, когато не можеше да спечели съвсем нищо: обикаляше ония от приятелите си, които можеха да му заемат пари. Каквито и да бяха затрудненията му, той никога не залагаше, не продаваше своя фотоапарат и фотографските си принадлежности. Понякога вадеше шлагер и продаваше няколко снимки на някое списание. Той имаше известен талант за широки плакатни ефекти. Рут сбръчкваше чело, когато се мъчеше да измисли какво би могло да се направи с тази негова дарба, но въпреки напрегнатото мислене, те не можеха да измислят нищо.

— Бедно създание! — казваше той. — Ти си се хванала с един нехранимайко.

Рут се смееше.

— Ти си гений! — казваше му тя. — Не знаеш ли, че всички гении страдат в началото?

Един ден стана чудо: не някое от големите чудеса на света, но все пак чудо. Мисис Хенли му писа за рождения му ден и казваше, че като подарък купила един билет от ирландските конни състезания и записала името му като съучастник в играта. „Хиляди благопожелания и дано благословията на небето се излее над теб, мили Франк. Дат се запозна с един много известен търговец.“ Франк захвърли настрана писмото и го постави в същата категория, в която поставяше диетите и природолечението. Един ден се получиха за него сто тридесет и четири долара. Това значеше едно зимно палто, два чифта обувки, един жълт филтър (старият се беше счупил при голяма катастрофа) и една нощ гала тържество с Рут. Франк отърси от себе си мечтата да си купи уред за измерване времето за експониране. Вместо това излезе и купи два билета за театър, изпрати на Рут три букетчета за закачване на роклята и отиде да я вземе с такси. За една нощ той игра пак ролята на син на мами, галеният син на голяма къща, който беше наследил разточителството на своите хавайски прадеди. Двамата седяха тържествено един до друг, важни, Рут в дълга коралово-червена рокля, която му изглеждаше очарователна, а той с нова вратовръзка, нови обувки и един стар, изгладен като нов костюм. Пиесата, която гледаха, беше отегчителна, макар и известна, но това съвсем не ги лишаваше от удоволствие. Единственото, което имаше значение, беше да идат на театър — тъй както правеха хората, които имат работа. Преди това той нахрани Рут с долар и петдесет, а след театъра вечерта стана наистина великолепна. Те отидоха в един от баровете, които изникнаха непосредствено след вдигането на забраната на алкохола, и Рут се разчувства много след един коктейл „Манхатън“. След това се преместиха в „Хавайския рай“ на Четиридесет и втора улица, където имаше два палмови дънера с големи зелени смачкани листа от хартия и трима мъже с книжни ветрила и хавайски китари, за да създадат безгрижната и сумрачна атмосфера на южните морета. Това беше достатъчно, за да зарази Франк със сантиментална носталгия за неговите острови.

— Искам да се върна пак в своята малка тревиста колиба в Кеола Кенуа, на Хавайските острови — пееше той с възторг, като танцуваше с Рут под книжните палми.

След малко той забеляза, че две очи го фиксираха в прибулената светлина и откри, че това бяха очите на Чъми. Чъми, неговата жена, доста пийнала, в хермелиново манто, с диамантени гривни от китката на ръката до лакътя, Чъми в компанията на няколко господа във фракове и също тъй пийнали като нея. Франк изпита силно желание да предизвика някоя сцена, за която щеше после да съжалява. „Във всеки случай добре е, че аз поне не съм пиян“, помисли си той, като отхвърли тази идея. Той притисна тъй силно Рут, че тя попита:

— Какво става, мили?

— Ще идем още сега да сключим брак — каза той мрачно.

Те танцуваха съвсем до Чъми. Чъми поздрави с ръка и гривните й заблестяха.

— Още сега, веднага? — попита Рут, смеейки се.

— Право там отиваме — още тази вечер отговори Франк мрачно.

Рут само поклати глава.

— Защо не? — попита той упорито.

Рут обмисляше сериозно въпроса, докато продължаваше да танцува.

— Когато се оженим, аз ще искам да имаме деца — каза тя, но тези думи подхождаха толкова малко на заобикалящата ги обстановка, че Франк прихна да се смее. Но Рут не се остави да бъде отклонена.

— Петдесет долара седмично и една малка къща някъде извън града — настояваше тя. — Няма нужда да имаме елегантни съседи. Малка собствена градина, куче, котка и едно дете — или две. Така разбирам аз женитбата.

Тримата окичени с венци мъже свиреха „Крал Камехамеха“ като съпровод към нейното предложение. Сърцето на Франк се сви, когато Рут описваше бъдещето. Една къща в предградията, една детска количка в хола, евтини мебели, купени на изплащане. Той мълчаливо помогна на Рут да си облече мантото, облече си новото палто и напусна „Хавайския рай“, без да хвърли поглед към Чъми. Отведе с такси Рут у дома й и му останаха шест долара и четиридесет цента. След всичко това те не се бяха приближили до брака.

Най-сетне Лестър Инграм, добродушният втори съпруг на мами, намери работа на Франк, работа с неопределен характер във филмовото и фото дружество „Еос“. Когато дойде моментът да се разделят, Рут се усмихваше също тъй храбро, както се беше усмихвала през онази нощ в самолета. Валеше слаб сняг, когато Франк се качи в огромния омнибус, който беше най-евтиното средство за отиване във Ванкувър, където трябваше да се качи на парахода.

В парахода той пътува в трета класа и мина по северната линия, която се движеше настрани от Хавайските острови. Той тръпнеше при мисълта, че ще види пак острова, където се беше родил и където беше умряла мами.

VIII
Йошио Мурата

Виждаше очертанието на един боров клон от външната страна на мрачното, бяло, книжно „стъкло“ на прозореца. Венчета от игли обкръжаваха наежения клон, който, разклонявайки се в няколко хоризонтални вейки, хвърляше своето очертание през прозрачната хартия. От време на време повяваше слаб вятър, клонът се оживяваше и раздвижваше. В средата на стаята имаше огнище, пълно с разжарени дървени въглища и пепел. Железният котел, окачен на тавана, започна да пее отначало тихо, а след това все по-високо. Дядото, коленичил върху възглавницата на излъскания от времето дървен ръб на огнището, взе да нарежда нещата за чайната церемония. Ръцете му се движеха бавно и кротко между гладките, лъскави съдове, когато слагаше стрития на прах чай в дълбока паница, наливаше вода върху него със стария черпак и разбъркваше течността с бамбуковото бъркало, докато тя стане гъста и пенеста.

Йошио, още твърде малък, беше коленичил важно и вежливо срещу дядо си, облегнал дланите на ръцете си върху рогозката, която покриваше пода, както беше научен. Но след известно време той реши, че тази церемония е отегчителна, и започна да се примъква все по-близо и по-близо до стената, на която беше прозорецът. Той се бореше упорито, но изкушението беше неудържимо; протегна показалеца си, провря го през хартията и тя издаде приятен слаб пукот, като се продупчи. Дядото го сгълча усмихнато, защото през малката кръгла дупка нахлу студен въздух. Тогава дойде майката, постави насреща паравана и прозорецът и боровият клон изчезнаха. След това се появи старата баая и коленичи на прага на плъзгащата се встрани врата, която водеше към вътрешността на къщата; тя привърза здраво на гърба си Йошио и го изнесе навън. Дядото остана самичък.

Малкият Йошио виждаше много неща, когато бааята го носеше на гърба си на разходка. Селото Камиона беше разположено върху един слабо заоблен хълм, покрит тук-там с перести бамбукови дървета. Имаше много прекрасни дървета, борове и клони, които през ноември горяха като огън по склона на хълма. Имаше облаци, кули от слама, издигнати от селяните, сиви стъпала чак горе до храма, в който се намираше олтарът с многото лисици, а в празнични дни нагоре се изкачваха весело облечени процесии. Виждаха се и велосипеди и няколко автомобили.

Йошио беше роден в тридесет и седмата година на периода Менджи, наречен Период на просветлението. На празника на момчетата през май неговите родители му дадоха модерна униформа и една пушка, която правеше бум-бум, а от дядо си той получи малка самурайска броня с един шлем и два меча, които изглеждаха опасни, макар че бяха направени от бамбук и станиол. Една гигантска, красиво нарисувана риба, направена от плат с блестящи люспи, бе издигната на високия прът на къщата като емблема за доброто бъдеще на единствения син. Рибата се изду от вятъра, изправи се гордо във въздуха и остана да трепти. Имаше къщи с пет или шест риби, къщи с много синове, на които завиждаха. Йошиовата майка понякога поглеждаше с въздишка към тях и лицето й се помрачаваше, макар че тя никога не преставаше да се смее, както изискваха добрите маниери.

Дядото също имаше два меча, един дълъг и един къс. Преди празника на момчетата той ги извади грижливо от долапа в стената, разгъна техните копринени обвивки и започна да ги лъска, докато заблестят. Йошио беше коленичил очаквателно и почтително край него и слушаше старите истории, които бездейните сега самурайски мечове извикваха в паметта на стария човек. Той разказваше за битката при Уено, която се е водила там, където се намира сега красивият Уено парк в Токио. Самият достопочтен дядо беше взел участие в тази битка, когато беше на двадесет и пет години, а неговият достопочтен баща, Йошиовият прадядо, беше палнал убит в нея. Семейството принадлежеше към род, чийто глава и предводител е бил навремето верен привърженик на Токугава, мощните шочунги, които бяха управлявали страната две хиляди и шестдесет години. През цялото това време императорите на Япония, потомците на богинята Слънце, Ама-Теразу-О Ми-Ками, бяха седели бездейни, свещени и неприкосновени в своя дворец в древния град Киото. След като императорските войски бяха сразили привържениците на Токугава, техният предводителски дълг изискваше да извършат харакири или сепуку, както наричаше това дядото, употребявайки по-елегантната китайска дума. За да спасят живота му и в същото време да очистят името му от позора на поражението и от бунт срещу божествените управници, трима от неговите офицери си разпрали корема вместо него. Единият от тях беше братът на дядото, прачичото Китано. Блясъкът на рицарството и на героичната саможертва осветяваше спомена за него, а неговият гроб все още беше място за поклонение, където хората се прекланяха. И Йошио, като стоеше до дядо си пред олтара на своите прадеди, правеше един особен нисък поклон в памет на своя прачичо Китано. На сина на спасения предводител обаче, чието име беше очистено и който бе почетен от императора като потомък на един храбър противник, бе даден министерски пост. Йошио долавяше неясно, че неговият дядо продължава да държи да бъде самурай, макар че императорът беше отменил старите благороднически титли и ги беше заменил с нови. Той го научи още в ранни години какво не бива да прави внукът на един самурай, който се е сражавал при Уено: той не биваше да плаче, когато го боли някъде, не биваше да бяга, когато се бои от голямото, силно лаещо куче на съседите, не биваше да върши или да мисли нищо, което може да опетни неговата чест — честта на едно четиригодишно дете. Йошио беше решил твърдо да стане като един от четиридесет и седемте ронини, които постоянно се повтаряха в разказите на неговия дядо, тия хора без господар, изоставените, „хората на вълните“, които в течение на дълги години бяха в постоянна готовност да отмъстят за смъртта на своя принц и които понасяха наказанието, като извършваха харакири, след като изпълнят своето дело.

Йошио храбро преглъщаше сълзите си, когато слушаше всичко това, защото беше дълбоко покъртен, а самообладанието беше онази добродетел, която се изискваше най-настоятелно от него. Пред празника на момчетата двата меча и шлемът, които бяха предавани в семейството им от поколение на поколение, биваха тържествено полагани в нишата в голямата стая и дядото наставляваше детето да се поклони ниско пред тях. Щом празникът свършваше, те се поставяха обратно в стенния шкаф и Йошио изненадваше понякога стария човек, когато той изваждаше мечовете от копринената обвивка и ги разглеждаше. Един нежен папратов лист беше инкрустиран на дръжката на меча.

Когато по-късно Йошио Мурата си спомнеше за своя дядо, той чувстваше, че старият човек е бил много самотен, останал жив от време, което изглежда почти комично за просветените и прогресивни деца на периода Менджи. Той винаги сядаше сам на своята оскъдна трапеза, защото не можеше да свикне с новоизмислените маниери, които позволяваха на децата и дори на жените да се хранят в присъствието на главата на семейството. Когато остаря още, той прекарваше половината от деня в нареждане на цветя в една ваза по класическите правила и символи, които представляваха небето, човека и земята в стотици различни значения и начини. Той сам отнасяше вазата в нишата и подбираше картини отстрани. Понякога това беше пейзаж, понякога рисунка, представляваща бамбуков клон, понякога само няколко думи, красиво написани. Майката на Йошио, снахата на стария човек, изпитваше досада и ревност, когато той се зае с нареждането на цветята, защото тя също беше изкусна и образована и умееше да нарежда цветя. Но дядото не харесваше начина, по който тя правеше това — по свободни и модерни правила; тя веднага сложи едно плоско сатсумско блюдо само с три обгорени от есента кленови листа, плуващи върху повърхността на водата и дядото се разсърди.

— Какво означава това? — попита той няколко пъти. — Би ли имала уважаемата дъщеря добрината да обясни на един глупав старец какво означава това?

Майката на Йошио коленичи пред стария Мурата и промълви смирено, че трите повехнали листа имат предназначението да изразят как чувствала тя отсъствието на своя съпруг, който пътува по работа в северните провинции. Дядото не направи никаква забележка върху този незадоволителен отговор с твърде личен характер, но от този ден нататък само той подреждаше вазата.

Дядото проявяваше хитрината и твърдоглавието на стар човек по начина, по който се мъчеше да втълпи на своя внук правилата на Бушидо, древния и непрактичен самурайски кодекс на честта, който го задължаваше никога да не изрича лъжа, да презира физическата работа и да гледа на парите като на нещо недостойно. Ръка за ръка с дядо си, Йошио излизаше отначало в предписаните дни, за да се възхищава на вишневия цвят, на божурите, на хризантемите, да слуша щурците, които купуваха в малки кафезчета и надвечер ги пускаха свободно в мрачината на бамбуковия гъсталак, и да съзерцава луната в определена вечер през есента. Той спеше с дядо си в малката стая с шест рогозки. Вечерта бааята вземаше юргана, постилаше го върху рогозките, слагаше малка възглавница за Йошио и една твърда подложка за дядото; като угасяха електрическата лампа, Йошио чувстваше безкрайна сигурност и закрила, чувайки близо до себе си лекото, равномерно дишане на стария човек.

Дядото често го водеше със себе си и в обществената баня; тяхната къща беше малка и примитивна, почти бедняшка, и нямаше истинска баня. Така поне казваше дядото, но може би дългите разговори с други старци в обществената баня бяха един приятен начин за прекарване свободните часове на старостта. Мъже и жени се отдръпваха вежливо настрана, когато той сядаше на тяхната дъска в горещата вода, а Йошио се учеше как да се държи и как да избягва невежливото докосване до другите къпещи се. Той обичаше топлината на водата и сапунената пяна в първата стая, където го изтъркваха здраво голи младежи, преди да влезе в банята. През зимния мраз беше особено приятно да стоиш цели часове в банята и да се върнеш у дома си целият загрян, защото малките медни мангали с дървени въглища затопляха вътре малко повече, отколкото беше навън. Дядото разговаряше в банята с другите мъже за селските работи, за цената на ориза и рибата. Жените седяха спокойно и благоприлично, гледайки да заемат колкото е възможно по-малко място. Майката на Йошио никога не ходеше в обществената баня: тя се къпеше вкъщи, а на бааята позволяваха да стопля в същото време старите си кости в топлата вода. Чистотата и благопристойността на Йошио бяха толкова нужни още от първия ден на живота му, колкото въздухът, който той дишаше.

Йошио беше нежно и боязливо дете и лесно се разплакваше. Някои разкази можеха да го развълнуват до сълзи, а понякога той се разчувстваше така, че изпитваше съжаление към самия себе си.

Очевидно съдбата му беше такава, щом всички други момчета, с които играеше на пътя, бяха по-възрастни или поне по-силни и по-високи от него. Много от тях ходеха вече на училище и носеха панталони, палта и шапки с модерна кройка. Те не смятаха, че е под достойнството им да се правят шеги за сметка на Йошио, на което той не можеше да се изложи, без да бъде накърнена честта му. Затова, макар че мразеше сбиванията и се боеше от тях, той винаги се намесваше в разни битки. От носа му лесно протичаше кръв и той изпитваше погнуса, когато тя се стичаше по кимоното и по детската му престилка. Когато се върнеше у дома си ударен, блед и болен, дядо му само му се смееше. Бааята го вземаше в кухнята, измиваше го с топла вода и го утешаваше. Когато беше в особено лошо състояние, тя изгаряше върху кожата му малко количество от някаква странна билка и след болката и страха от тази процедура той пак се чувстваше добре.

Бааята имаше и запас от забавни приказки, които го караха да се смее; тя ги изучаваше от разказвачите на приказки, когато отиваше да пазарува, и макар че объркваше края и началото, това само ги правеше весели и забавни. Когато тя му разказваше своята любима приказка за дойката О Саде, която умряла заради бебето на гърдите й и след това пак се родила като черешово дърво, Йошио трудно сдържаше сълзите си. Но нейната най-хубава приказка беше тази за Момотаро, който доплувал по реката в една праскова и бил гледан от старите рибари, докато един ден излязъл и завоювал Острова на демоните с помощта на кучето, маймуната и фазана. Една кукла, представяща Момотаро с кръгло, хубаво лице и с израз на смелост и сила, беше изложена в къщата на празника на момчетата, празника на Йошио. Но Йошио не изглеждаше като Момотаро. Той тайно се оглеждаше в малкото тоалетно огледало на майка си. Коленичеше срещу него и гледаше нещастно своите тънки ръце и лицето си, което не беше кръгло като праскова, а продълговато като яйце.

Бащата на Йошио, Тозон Мурата, синът на дядото, беше съвсем друг човек. На самурайския възглед за живота той гледаше с добродушно, вежливо прикривано съжаление. Той беше истинско дете на периода Менджи и „прогрес“ беше думата, която най-често употребяваше. Тя винаги звучеше като фанфар, като зов за грабване на оръжието. Технически науки, машини, електричество, автомобили — това уважаваше той, а към стара Япония се отнасяше с презрение. Денят, в който Англия купи патента за една японска машина, изобретена от един от инженерите, работещи в Тозоновата памучна фабрика, бе отпразнуван с оргия от радостни надежди.

— Почакайте, само почакайте! — викаше той на баща си и сина си. — Четиридесет и пет години ни бяха потребни, за да догоним Англия. Колко време ще е нужно, докато минем пред всички страни в света?

Тозон беше едър, силен, хубав човек. Явно, не се боеше от нищо; той нямаше нужда от Бушидо, за да му дава смелост. Когато дойдеше, малката къща изглеждаше още по-малка от преди, сякаш беше твърде тясна одежда за достопочтения баща, буйния странник, разглезения гост. Винаги когато той пристигнеше от Токио, обличаха Йошио специално, чисто и елегантно, за да иде на гарата, ръка за ръка с майка си в нейните черни дрехи. Гарата и непознатите, които чакаха влака, винаги предизвикваха възбуда у него. Те правеха ниски поклони, сложили ръце на коленете си, когато техните близки заминаваха или пристигаха. Имаше продавачи, момчета с вестници, мъже с дървени кутии с горещ ориз и сладкиш, жени, които поднасяха на пътниците чай и смешни малки чайници. Пушекът, бълван от локомотива миришеше лошо и предизвикваше кашлица. Майка му усмихната, вежливо се покланяше пред баща му, а той вдигаше Йошио и го подхвърляше високо във въздуха. Когато пристигаше, той беше чуждестранен господин с шапка и модерни дрехи, но когато се прибереше вкъщи, скоро се отпускаше удобно — в кимоно и с бели ленени чорапи. На Йошио позволяваха да се храни с баща си и майка си, но той можеше да говори само когато го питат.

Достопочтеният дядо умря малко преди Йошио да тръгне на училище. Семейството се премести в големия град Токио, който дядото упорито наричаше с неговото старо име от дните на Токугава — Йело. Йошио се чувстваше много тъжен и самотен, но понеже дядо му още на времето му беше внушавал колко неприлично е да проявява скръб, той се усмихваше храбро през цялата погребална церемония. Пък и приготовленията за погребението го развличаха и бяха толкова занимателни, че към скръбта му се примесваше и удоволствие. Той направи лесно, почти без да знае това, един скок от средновековието на селото към модерния живот на големия град.

Преди да тръгне на училище, Йошио носеше кимона в светли цветове — светли, понеже беше дете, но все пак не по-светли, отколкото подхождаше на едно момче. Сега се научи да носи панталони, обувки и палто. Той обичаше да ходи на училище, защото му дадоха малък соробан и черна плоча, на която можеше да пише с бяла креда. Варовитата миризма на кредата беше здраво свързана с неговия нов живот. Дядото винаги пишеше с четка и мастило, което трябваше първо да бъде стрито и разтворено във вода. То миришеше различно и изглеждаше различно. Чак когато Йошио можеше вече да чете, започна неговият същински живот, защото съдбата му беше да е един от онези, за които чудото и очарованието на напечатаната дума значеха повече, отколкото самото нещо, което тази дума описва. Първите думи, които беше в състояние да разчита, бяха краснописните свитъци, които висяха в нишата. Например: „Падни седем пъти, стани осем пъти“; или: „Животът трае кратко, но доброто име е вечно“. Всички тези изречения, които избираше баща му, проповядваха смелост и издръжливост. Върху хартията на плъзгащата се встрани врата, която водеше към спалнята му, баща му беше изрисувал със собствената си ръка груб юмрук.

— Знаеш ли какво означава този юмрук? — питаше той Йошио. — Той ми напомня, че ще получа каквото желая и ще запазя каквото имам.

При такива силни думи сърцето на Йошио се изпълваше с трепетно възхищение. Той се опитваше да свие собствената си малка пестница; тя беше слаба, той усещаше крехка сила в нея. Той четеше и четеше. Имаше книги с разкази за героични дела и саможертва и Йошио мечтаеше да спасява деца от горящи къщи, да залови подплашения кон на Микадо или най-малкото на някой известен генерал. Баща му нямаше добро мнение за такова четиво. Той го абонира за едно детско списание, пълно с гатанки, конкурсни задачи, технически диаграми и описания на западните страни. Една история за японско момче в Америка събуди у Йошио копнеж да види тази чужда страна. Той отрупваше баща си с въпроси за нея. Тозон Мурата беше живял в Сан Франциско като млад момък. Както се беше случило с много от неговите земляци, синове на добри семейства, неговото учение се беше състояло да работи като прислужник в едно американско семейство. Това беше най-евтиният и най-прост начин за запознаване с характера на чужденците. Той беше донесъл от Америка безгранично възхищение от всичко чуждестранно, американско и ново. Две от стаите на къщата, в която живееха сега, бяха подредени в западен стил и той приемаше там свои приятели търговци и важни посетители. В къщата имаше един дрънчащ, шумен телефон, а скоро той купи и грамофон, който изтръгваше чуждестранна музика от голям многоцветен рог. Йошио слушаше слисан, а по-късно — с истинско удоволствие.

Отначало, когато трябваше да седи на чин в училището, той изпитваше болки в раменете. След известно време обаче свикна с това, а когато учителят им каза, че като седят на чинове и столове, ще пораснат като англичаните, той се ентусиазираше. По-късно, когато отиде на гости у баба си по майчина линия и трябваше да коленичи срещу нея, облегнат вежливо върху покрития с рогозки под дланите на ръцете си, скоро усети болки в цялото си тяло.

Тази баба, която виждаше за пръв път, след като беше отишъл в Токио, беше сериозна и строга жена, почитана и уважавана майка на много синове. Тя също произхождаше от самурайско семейство и се говореше, че на младини се била учила да се бие с копие като мъж. Йошио обаче не се осмеляваше да я пита за това. Тази баба с нейното тъмносиво кимоно, с пригладената с масло коса, свита на кок на тила, притежаваше едно съкровище и на Йошио позволяваха понякога да го извади от чекмеджето: един албум с фотографски снимки. В него можеха да бъдат видени тя и нейните приятелки в пълното и изискано одеяние, което беше чуждестранната мода през осемдесетте години, седнали на столове от вит махагон и срамежливо подпрели лакти на масички, които също бяха от вито дърво. Защото, когато бабата била още момиче, всеки, който се уважавал, се съобразявал с последната мода и понякога Йошио успяваше да изкопчи от старата госпожа разкази за уроците по чуждестранни танци и за баловете, в които тя беше участвала на младини. Явно тези танци са били жестоко наказание и болезнено изпитание. Но след Цушима и победата над русите беше се надигнала една нова вълна на национално осъзнаване и поколението на бабата беше се върнало към красивото, меко и приятно кимоно и към строгостта на старите маниери, в които беше възпитана Йошиовата майка. Когато отиде на гости у баба си, Йошио трябваше да остави обувките си отвън пред вратата и на колене прие оризовите сладкиши, които тя беше приготвила за него.

Четирима от нейните седем синове с бащата на Йошио бяха съсобственици на памучната фабрика, за чийто собственик тя се беше омъжила. Откакто Тозон Мурата беше влязъл във фирмата, тя се беше разраснала осезателно и семейството ставаше все по-богато и по-богато. Това беше период на голям напредък и вземаше всичко каквото можеше и задържаше всичко, което беше взел, както се заканваше юмрукът върху вратата му. Единият чичо се беше оженил за дъщерята на едно благородно семейство и беше взел името на жена си. Двама живееха в чужбина като вносители на японски стоки, изключително грозни, които се произвеждаха единствено с тази цел и според изискванията на пазара. Йошиовата майка беше единствената дъщеря от семейство Сато и нейната амбициозна майка я беше омъжила на ранна възраст за един от синовете на старото и уважавано самурайско семейство Мурата. Йошиовият баща беше влял във фирмата нов живот, енергия и смела предприемчивост и неговите шуреи с радост оставиха на него ръководството на фабриката.

Когато порасна, Йошио изпитваше такова чувство, сякаш бащата беше задържал за себе си цялата си сила и не беше дал от нея на сина си. Многото четене развали очите му и на дванадесетгодишна възраст той започна да носи очила. Моралните разкази, които съставяха част от неговия училищен живот, започнаха да го отегчават и той и приятелите му се подиграваха с тях. Все пак той не можа да попречи те да оставят някакво впечатление и да окажат трайно влияние над него. Той постъпи в класическата гимназия и започна да изучава китайски, четирите книги на Конфуций, да заучава наизуст — безкрайно и мъчително — неща, които не значеха нищо за него. Задълбочи се в английския език, който беше ключ към целия свят. Трябваше да премине дълго и тежко изпитание, преди да схване строежа и принципите на един език, който толкова се различаваше от неговия. Чак през последните години се почувства добре запознат с неговите гъвкави и прости думи. Всички, които го изучаваха, установяваха едно и също; смущаваше ги не трудността, а необичайната простота на новия език. Техните книги бяха написани по начин, който нямаше никаква връзка с техния всекидневен говор. Само от време на време се издигаха някои писатели, които се бореха за реформа в писмения език. След като веднъж беше усвоил английския, той научи без трудности френски, защото му се струваше, че това е почти същият език.

Сега беше отворена вратата на нов свят от книги. Шекспир, Тенисън, Броунинг, Уолт Уитман. Шекспир, Шекспир, Шекспир. На шестнадесетгодишна възраст той откри Толстой и Достоевски в груби, японски преводи. Той плува известно време в руска меланхолия. Преписа няколко стихотворения върху тънка златна хартия и ги залепи на стената на спалнята си, стихотворения на японски, китайски и английски:

Пред огледалото когато спра

и образа си там съзра,

не виждам в него момък млад,

а старец непознат.

И това стихотворение, което обичаше най-много:

От двайсет хиляди бойци,

от техния живот и снаряжение

останала е само лятната трева,

там, дето водило се е сражение.

И Ли Тай По, който е пял преди хиляда и двеста години:

Полето ведро е, престанал е дъждът,

напред разпръснала е багри пролетта,

с игрива риба пълен е вирът,

намокрени са полските цветя.

Планинската трева привежда се и се люлее,

а там крайбрежните бамбукови дървета

последен облак във небето се пилее,

отвяван от немирен вятър.

В дълбочината на душата си Йошио се чувстваше горд, че Азия е създала такива стихове във време, когато Англия е била див и варварски остров, а Америка — неоткрит континент сред неоткрити океани. Във всеки случаи и следващите стихове бяха хубави и той закачи стихотворението на стената до другите:

Във блатото, в дълбока самота

една плашлива скрита птичка пее.

Самотен дрозд, отбягващ хорските селения,

самичък песен пей си.

Той пее за раненото, кървящо гърло,

за този победител на смъртта,

той пее песен за живота.

Защото зная, драги братко,

ако не можеше да пееш вече,

навярно щеше да умреш и ти.

Точно преди да започне седемнадесетата си година, той и неколцина от неговите приятели от училище посетиха Йошивара, пазара на любовта в града, уличка след уличка, къща след къща. За такива експедиции човек се обличаше по стария стил, носеше тъмно кимоно и оставяше дървените си сандали на стъпалото вън от къщата. Един усмихнат бог на щастието с дебел, гол корем стоеше на входа до красиво оформено миниатюрно борче. Тук цареше достойнство и благопристойност. Момичетата бяха белосани чак до шията, облечени в светли дрехи и с добри маниери. Макар да бяха само дъщери на бедни земеделци, те се опитваха да се държат като елегантни гейши. Те чуруликаха и се смееха, рецитираха малки сантиментални песнички, правеха комплименти и се шегуваха. Йошио пи повече оризово вино, отколкото можеше да понася, защото малко се боеше от момичетата особено когато те смъкваха дрехите си и му предлагаха гладкото си детинско тяло. На следващата сутрин не се чувстваше добре.

Никога не можа да разбере дали баща му е чул нещо за тази експедиция. Но скоро след това той заведе Йошио на един банкет, даден в чест на някои търговци, които минаваха през града, и там момчето се срещна с гейшата Аки Ханако, която го насърчи да я посети отново. Едва няколко години по-късно той разбра, че тази покана е нагласена от баща му и че бащата е платил за нея. Аки беше очарователна и опитна жена на около тридесет години. След като се беше срещала с Йошио няколко пъти в един чаен салон и беше говорила с него, танцувала и пяла за него, тя благоволи да го посвети в ритуалите на любовта. Понеже той беше само ученик, макар и син на богат баща, много от нейните тънкости останаха неразбрани от него. В течение на няколко седмици обаче той беше силно влюбен в Аки Ханако сан и отиваше при нея винаги когато тя му позволяваше. Но веднъж, когато я видя в театъра, където най-хубавите гейши в града, облечени в най-елегантните си кимона, бяха коленичили в постланите с рогозки ложи, и тя се държа така, като че ли не беше го виждала никога преди, той се почувства обиден и засрамен.

По това време театърът го завладя напълно, както бяха го завладели по-рано книгите. Той залепи на стената си до стихотворенията портретите и гербовете на своите любими актьори. Когато се стигнеше до голямата стена сепуку в класическата драма Чусингура, той се мъчеше да възпира риданията си, но не можеше да сдържи сълзите си, които се стичаха по бузите му. Излизаше залитайки от театъра, опиянен от романтичен ентусиазъм пред тази героична смърт. Но най-много обичаше той актьора Кендо Араи, който представляваше седмото поколение на своето актьорско семейство и с такова умение и грация играеше роли на млади момичета, че Йошио оставаше очарован винаги когато го видеше.

През годините, когато Йошио възмъжаваше, той се сближи повече с баща си, който дотогава му изглеждаше само като високо говорещ, държащ се заповеднически посетител на къщата. Сега беше обикновена шега между тях да разговарят на английски. Тозон Мурата все още си спомняше няколко откъслечни израза от дните, прекарани в Сан Франциско. „How are you?“, „Yes, yes“, „Excuse me“[1], казваше той, поздравявайки го, а Йошио отговаряше вежливо и радостно. Често посещаваше книжарниците и прекарваше голяма част от времето си пред добре наредените с книги маси в големите магазини в новоамерикански стил. По-бедните студенти се нареждаха там на редици и четяха скъпите книги, които магазинът оставяше на разположение на онези, които нямаха възможност да си ги купят; дълги редици студенти с очила, любители на книгите и жадни читатели, какъвто беше Йошио. Той беше открил сега Пруст, Ведекинд, Оскар Уайлд…

Той неохотно вземаше участие в спортните игри, които бяха задължителни в училището. Тозон Мурата виждаше лошата стойка на сина си, безцелните му жестикулации. Един ден той го заведе при най-добрия майстор по джиу-джицу в града. Той сам беше отличен фехтовач и се гордееше с това. Във фабриката си беше назначил един учител по фехтовка за младите работници и ги беше научил и на борба и джиу-джицу. Когато в голямата зала на фабриката се провеждаше тържествено състезание, той обичаше да предизвиква на двубой някой здрав млад шампион и да го побеждава. След всеки такъв мач в продължение за няколко дни той беше в блестящо настроение.

В три часа сутринта Йошио трябваше да стане в още тъмната къща и с празен стомах да отиде в училището по джиу-джицу. В залата, където момчетата обличаха задължителните бели панталони и кимона, беше спокойно. Йошио препасваше свои черен пояс, какъвто носеха начинаещите, и влизаше в залата. Голите му крака бяха студени и сковани. Залата беше голяма и внушаваше строг ритуал на поздрави и благодарности. Самата борба се подчиняваше на строги правила. Отначало Йошио страдаше от онзи страх, който го обземаше при всички случаи и за който не му беше позволено да се изповяда пред никого, дори пред майка си, дори пред себе си. Но понеже изкуството на джиу-джицу даваше сила на слабия да победи силния, той скоро обикна тази игра. Стана ентусиаст, фанатик и най-после спечели привилегията да носи червения пояс, който можеха да носят само най-добрите борци. Това беше единственият противовес на живота сред книгите, който той водеше. Неговото възпитание включваше и експедиции с класа му до прочутите храмове и дворци на отечеството, които го изпълваха с гордост и възхищение пред Дай Нинов. Такива бяха влиянията, които формираха младия японец и го правеха подобен на всички други млади японци. С изтънчен вкус и с болезнено чувство за чест. Неуверени и несигурни в себе си и затова горди до истерия пред лицето на външния свят. Така стегнати и обвързани от хиляди закони и условности, че не оставаше място за индивидуални прояви.

Всичко беше предопределено и установено: в характера, в начина на живот, в отношенията към родителите и приятелите и към божествения император. В начина, по който се отправяха поздрави, благодарности; в държането и в движенията. Платното, в което той обвиваше учебниците си, трябваше да бъде прегънато по точно определен, установен начин. Подаръците се обвиваха също по определен начин и получаването им изискваше да бъде потвърдено също по определен начин. Луната можеше да се съзерцава в определен ден през есента, но не и през лятото. Цветът на кимоното беше предписан съобразно възрастта и месеца на годината. Начинът, по който една гейша фризираше косата си, беше неизменен. Прислужницата на една гейша трябваше да носи червена кърпичка на пояса си. Волът имаше син, а кравата — червен оглавник. Дори на човека, който извършва харакири, не беше позволено да падне настрана: умиращият беше задължен от правилата да падне по лице. Стотици и хиляди такива правила управляваха живота на Йошио и живота на всички други, така че в края на краищата този живот заприличваше на някаква игра, в която са позволени само известни движения, които всеки знае и очаква.

Скоро след като Йошио Мурата постъпи в университета Вазеда, стана голямото земетресение.

Този ден баща му го беше завел във фабриката, за да присъства на тържественото раздаване на награди на работниците с най-добри постижения. Тозон Мурата, въпреки своята страст към напредъка, направляваше своята памучна фабрика по добрите стари феодални традиции. Той беше баща на своите работници, както императорът беше баща на всички японци. Вземаше на работа по дългосрочни споразумения непорасналите още деца на бедните и те живееха, ядяха, спяха и прекарваха дните си в специално построени къщи на терена на фабриката. Те нямаха никаква свобода, работеха усилено и бяха лошо платени. Въпреки всичко те бяха доволни и привързани към фабриката, както студентите са привързани към своя университет. Техните спални помещения бяха чисти, подовете — постлани с рогозки и получаваха по-добра храна, отколкото можеха да им дадат родителите им. Момичетата си спестяваха малка зестра, момчетата ставаха добре обучени работници. Те напредваха, а най-даровитите бяха настанявани в техническия отдел, където инженери се занимаваха с подобряването на инсталациите. Имаше лекции, имаше малък олтар за благочестивите млади хора, които идваха от село, и всеки ден се отдаваше почит на императора и на боговете. Тозон Мурата беше уважаван от своите работници като безкрайно богат и преизпълнен с благоволение баща и ако някой кажеше на него или на тях, че ги експлоатира, те просто биха се изсмели, фактически те бяха добре гледани и пазени от несигурността и колебанията на общите стопански условия. След световната война Япония преживя критично време. Другите страни ограничиха японския износ до крайните предели на своите възможности. Чрез високи тарифи по всеки възможен начин се мъчеха да изтласкат конкуренцията на евтини стопански стоки. Безработица и лишения щяха да се ширят по цялата страна, ако не бяха хора като Тозон Мурата, които задържаха на работа своите работници и поемаха върху собствените си плещи бремето на тежките времена. Нито неговите работници, нито неговото семейство знаеха нещо за неговата загриженост, за разочарованията, които беше преживял, и за отчаяните усилия през последните две години. Усмихнат, с гигантски ръст, той седеше на почетното място, когато мъжете с чисти къси палта и момичетата със светлосиви кимона с червени шарки, всички с папратовата емблема на Мурата на гърба си, влизаха под строй в залата.

В нишата зад него на естрадата беше сложена вазата с цветята на кахемоното. Йошио седеше до него заедно с шуреите му и неколцина почетни гости и един представител на правителството. Залата беше голяма — постлана с двеста рогозки — и по всичките й стени бяха накичени хоругви с поучителни изречения. Работниците бяха подредени в редици, мъжете на дясната страна, като най-отпред стояха най-старите работници — момичетата отляво и очаквателни усмивки се виждаха върху техните добри, плоски лица.

Тозон Мурата стана и направи пред тях три ниски поклона, сложил ръце на колената си: „Уважаеми работници“, обърна се той към тях и неговият дълбок, богат глас стигна и в най-отдалечения ъгъл на залата.

Земетресението започна по средата на речта му. Залата се залюля, затресе се спазматично и се повдигна; вазата с цветята се прекатури и се строши, хартиените надписи паднаха с шумолене от стените. Някои от работниците се развикаха, други останаха безмълвни като камък, но всички се втурнаха към Тозон Мурата, сякаш търсеха закрила от него. Страхотният подземен рев като дълбок тътен на гръмотевица удави шума и суматохата. Тозон Мурата едва успя да се поклони пред своите гости с невъзмутима вежливост и да промълви няколко извинения, преди стените да се срутят. Хората в залата приличаха на малки насекоми върху тога на гигантски звяр, който се мъчи да ги отърси от себе си. Йошио никога не разбра как остана жив след срутването на сградата, дали беше изгубил съзнание, или пък баща му го беше измъкнал на открито.

Няколко дни над града вися пелена от пушек и огън, а през нощта небето беше тъмно и мрачночервено. Плачещи деца търсеха родителите си, а полуголи жени мъкнеха през пламтящите улици вещи и покъщнина. Страшни слухове се пръскаха навсякъде, банди крадяха и грабеха и понеже никой не можеше да повярва, че японци са способни на такива престъпления, упреците се отправяха към корейците. Безброй хора загинаха в горящите развалини на своите домове, а опасността от глад беше надвиснала над града, понеже и съседните села, както и пристанището на Йокохама бяха разрушени. След няколко седмици редът бе възстановен и хората започнаха спокойно и търпеливо, с усърдието на мравки, да изграждат своя град. Трудният им живот на тези безмилостни острови беше им завещал едно прастаро наследство на примирение и издръжливост в страданията. Много прозорливи хора — и Тозон Мурата беше един от тях — тайно се радваха на разрушението на остарелите квартали на града: израстваше един нов, разширен и модерен Токио и неговото изграждане даде силен импулс на някои индустрии, които дотогава бяха в застой. Много обичаи и навици бяха погълнати от земетресението заедно със старите квартали на града и никога след това животът не стана такъв, какъвто беше по-рано.

Земетресението не причини смъртта на никого от семейството на Йошио; напротив, то го надари с един нов брат, наречен Китаро, подобно на неговия знаменит прадядо.

Майката на Китаро, Суми, беше загинала в земетресението. В миналото тя беше знаменита гейша, която Тозон Мурата често беше ангажирал, когато имаше гости, на които особено желаеше да окаже почит и да ги забавлява с очарование и вкус. Затова той често виждаше тази красива, ефектна, образована жена; понякога се налагаше да я посвети в своите тайни, когато целта на някои от тези банкети беше да се прокара някоя благоприятна търговска сделка. Както често се случва с хора от неговата възраст и класа, той се влюби в гейшата; така свикна с нея, че не можеше да понася мисълта да я притежава друг. Купи й малка къща в областта Цукиджи и я настани там като своя метреса. Това беше тайна, която не беше скрита от никого, вероятно дори и от майката на Йошио. Самият Йошио често бе чувал да се шепне за това и макар че обичаше майка си и беше силно привързан към нея, струваше му се съвсем естествено баща му, който беше тъй щедър и сърдечен, да има нещо повече, отколкото работата във фабриката и спокойствието вкъщи. Но уютната малка уличка беше обхваната от пламъците; нежните дървени части на нейните къщи, книжните прозорци и плъзгащите се врати бяха изгорели, а много от очарователните малки жени, които живееха там, бяха мъртви. Тук-там някой каменен фенер или бронзов жерав стърчеше сред развалините, над които овъглените дървета простираха скръбните си клони.

Китаро беше на седем години, когато Тозон го заведе вкъщи при жена си, за да бъде осиновен. Едно силно и красиво дете, което явно беше наследило цялата сила на баща си. То имаше кръгло лице, красиви вежди, деликатни ноздри и пълни устни със закръглени ъгли като някакъв Буда-дете. Мотомаро, помисли си Йошио, когато го видя за пръв път. Този млад брат, детето на гейшата, покойната метреса, винаги оставяше някакъв блясък у Йошио. Китаро беше любезно дете с изключително добри маниери и щом премина скръбта му, той пръскаше светлина и смях в цялата къща.

Един ден косата на Тозон Мурата посивя. Макар че никога по-рано не беше проявявал голяма склонност към науката, сега той си купи очила с рогови рамки. Седеше вечер у дома си, разговаряше с двамата си сина, а начинът, по който се държеше с жена си, за да намери успокоение и утеха за загубата на своята метреса, беше почти детински. Майката на Йошио веднага обикна Китаро и всички правеха всичко възможно от своя страна, за да разглезят милото дете. Само старата баая роптаеше понякога, защото беше носила на гърба си майката на Йошио и ревнуваше заради своята господарка детето на гейшата.

По желание на баща си Йошио учеше национална икономика в университета Вазеда, но не изоставяше заради това своите любими занимания, литературата и философията. Учението нямаше край. Спенсър, Кант, Шопенхауер; Гьоте, Текери, Мопасан, Бергсон, Валери, Андре Жид, Нишида, Емерсън, Ницше; външна политика, Лао Дзъ, Ли Тай По; счетоводство и статистика, будизъм и християнство, Ренан, внос и износ — всичко това се трупаше над Йошио и му оставаше малко време за сън. Стъклата на очилата му трябваше да бъдат увеличавани на всеки няколко месеца, понеже очите му ставаха все по-късогледи и по-късогледи. Това беше голямо предимство, защото му помогна да се освободи от военна служба. Правителството се беше опитало да въведе военно обучение в университета, но студентите с невоенни възгледи обявиха стачка и след известно време заповедта бе отменена.

Вазеда беше за свобода и напредък, дори груби преводи на писанията на Троцки се предаваха от ръка на ръка. Неколцина студенти, китайци, тихи, вежливи, слаби младежи, макар да бяха гледани накриво заради тяхната назадничавост, прокарваха комунистически идеи, върху които се разискваше разпалено в евтините малки гостилнички до университета. Бохемска беднотия и раздърпаност бяха мода сред младите и синовете на богати бащи, какъвто беше Йошио, се срамуваха от своя произход. Той ходеше в износени дрехи, за да не бие на очи.

Вкъщи Йошио разделяше с Китаро своята осемрогозчена стая. Те се къпеха заедно преди вечеря, а когато Йошио седнеше над книгите си, равномерното дишане на спящото момче беше един мирен фон на неговите мисли. Когато при някой тревожен сън младият му брат се отвиеше, Йошио го завиваше грижливо. Когато беше буден, Китаро беше пълен с шеги и момчешки тайни. Понякога разказваше за прародителите си, работливи, но бедни земеделци, които трябвало да продават дъщерите си, когато през една година посевите били нападнати от скакалци. В един ъгъл на стаята той си беше направил свой олтар, за да отдава почит пред портрета на своята красива майка. Той беше цяло хранилище на стихотворения, малки гейшински песни и спомени, които Йошио не знаеше. Понякога неговият малък брат му изглеждаше по-стар, по-силен и по-самоуверен, отколкото беше той самият. Когато веднъж момчето заболя, той се чувстваше много нещастен; за да го разсее, му донесе в леглото двата самурайски меча. Техният вид възбуди толкова Китаро, че температурата му се покачи. Оттогава възпитанието на Китаро не представляваше затруднения, щом му се позволяваше да си поиграе половин час с мечовете.

Когато беше на дванадесет години, той постъпи в Императорската военна академия. Желанието на покойната гейша беше синът й да стане офицер. Тозон изпълняваше желанието на покойната си любовница, макар да отказваше да направи това, когато тя беше жива. Той беше станал и мекушав и представляваше печалната гледка на беззъб лъв. Той стана зависим от жена си. А за майката на Йошио всички болки, от които той се оплакваше, бяха удоволствие. Тя го наглеждаше, топлеше го, правеше му гореща лапа, вареше билки за него и отброяваше капки. Даваше му добросъвестно всички лекарства, които предписваше лекарят, а за да бъде сигурна в действието им, примесваше в тях овъглените и стрити на прах животински кости, в ефикасността на които бааята се кълнеше.

Йошио се готвеше със зачервени очи за церемонията на своя последен изпит. Стаята беше пуста и тиха; Китаро беше изчезнал и идваше само в редки празнични дни, облечен в синя униформа, с блясъка, придобит от дисциплината и обучението.

Първият път, когато Йошио спа в легло, каквото употребяваха чужденците, беше в парахода, който го отведе в Америка, след като издържа изпита си. Той прекара лошо нощта, високо над обичайния под и завит с одеяло, което постоянно се изхлузваше и падаше надолу. Параходът беше японски, но екипиран в чуждестранен стил, а пътниците бяха компания от японци, китайци и американци, примесени тук-там с германци, сиамци и корейци. Всяка народност се държеше настрана, защото всяка една изпитваше омраза срещу другите. Йошио беше в една кабина с човек, който казваше, че притежава някакъв магазин в Далас, щата Тексас. „Аз съм американски поданик“, повтаряше той непрекъснато и когато казваше това, неговото японско лице се сбръчкваше в мрежа от дребни бръчки. В Далас, Тексас, имал жена японка и четири деца и те отглеждали и продавали цветя. Имаше лоши маниери, задъхваше се в своята вежливост на човек от средната класа и говореше най-лошия и най-развален японски, който Йошио беше чувал някога. Той изпитваше дълбока болка, че репутацията на Япония в Америка страда от един такъв прост и невъзпитан човек. Законът, който забраняваше японската емиграция в Америка, беше открита, смъдяща рана в самоуважението на всеки японец. Когато този закон бе прокаран, един човек, чието име остана неизвестно, извърши харакири пред американското посолство в Токио — поради накърнена чест и за да обърне вниманието на чужденците върху грешката, която бяха направили. Като гледаше своя вулгарен другар по кабина, Йошио се убеждаваше, че и той самият не би могъл да търпи, ако някои чужденци — отделни личности или нации — останат с лошо впечатление за неговата страна.

При митническия преглед в Сан Франциско не можа да разбере нито една дума от това, което му говореше чиновникът. В продължение на четиринадесет години беше учил английски, едно стихотворение от Уолт Уитман беше залепено на стената на спалнята у дома му и все пак той не разбираше чиновника. Това беше първото му болезнено и унизително разочарование на чужда земя. Ето, той беше в Америка: Йошио Мурата, един сериозен, усмихнат дребен японец, любител на литературата, който можеше да пише стихове със седемнадесет и с тридесет и една срички, един слисан философ с очила, въоръжен с фотографски апарат. Той знаеше наизуст статистическите данни за търговския баланс между Япония и Америка и можеше да цитира Спенсър, като цитира страницата, което вероятно беше повече от това, което можеше митническият чиновник. Но това не му помагаше. Никое от правилата, по които беше живял досега тъй усърдно и прилежно, нямаше цена извън Япония. Неговите първи дни бяха отрупани с неочаквани затруднения и борби с незначителни неща. Вратите се отваряха обратно, ключовете се обръщаха в друга посока, прозорците не искаха да се отворят, а когато ги отвореше, не можеше да ги затвори отново. Асансьорите не се изкачваха бавно, както в Япония, а се стрелкаха тъй бързо нагоре, че му се струваше сякаш стомахът му оставаше на четвъртия етаж, когато той беше на дванадесетия. Когато употребяваше вежливите си и изтънчено подготвени изрази, той виждаше върху всяко лице същия израз на усмихнато и снизходително нетърпение. Бързината, с която се движеха хората, беше непонятна и Йошио скоро откри, че въпреки цялото тяхно бързане нищо важно не ги очаква. В основата си обаче те бяха по-мързеливи и по-бавни от японците и само външно проявяваха постоянна и трескава заетост. Това, което го изненадваше най-много, беше тяхната вежливост и добрият им характер, както и тяхната готовност да му бъдат в помощ.

Те всички се държаха така, сякаш бяха предани и искрени последователи на Конфуций. Известно време Йошио отдаваше това необикновено благоволение на християнството, но след това откри, че религията не играе в Америка по-голяма роля, отколкото в Япония. Жените от средната класа и фермерските жени и дъщери ходеха на черква, както в Япония ходеха в храмовете на Буда и на божествата на Шинто. Всеки носеше остроумна малка маска и говореше обмислени, спретнати фрази, като че ли се боеше да мълчи или да бъде сериозен. Йошио имаше препоръчителни писма за много търговци, с които баща му имаше търговски връзки, защото памукът, който той обработваше в Токио, идваше от Съединените щати.

Йошио не беше от онези, които отиваха на поклонение в Америка като в Обетованата земя, които очакваха чудеса на съвършенство и постижения, и за които Западът даваше обещание за някакво възраждане. Но макар че не беше очаквал много, той беше преследван от чувство на разочарование. Къщите, машините, вестниците и улиците бяха наистина в голяма степен същите, каквито бяха в родината му. Младежта в Япония беше запозната с кината, деликатесните магазини и изворите на сода, с клубове и книжарници; дори нощни клубове с джазови оркестри, със съдържателки и артисти бяха въведени в Токио напоследък. Япония имитираше така грижливо Запада, че не бяха останали никакви изненади.

Йошио беше най-учуден от механизирането на труда. В Америка нямаше занаятчийска изработка, а масово производство. Той копнееше за малките магазинчета на грънчарите, тъкачите и производителите на лак, на оръжия и на фенерчета. В началото му беше трудно да различава един човек от друг, защото те всички изглеждаха еднакви; краката им бяха твърде дълги, главите — твърде малки, очите — твърде втренчени. Но след няколко месеца той свикна с американската физиономия и тогава можеше да открива по-тънки нюанси, отколкото можеха да правят това самите американци. Неговите коси очи възприемаха много повече, отколкото техните очи. Свикнал като всички ориенталци да използва очите си, скоро той се сблъска с грозотата на западния свят. Сега, когато Япония, неговата родна страна, беше далече, тя ставаше всеки ден по-ясна и по-красива. Дори луната не изглеждаше същата, както в родината, дори цветята бяха други.

Онова, което най-много шокираше Йошио, беше свободата и безсрамието на жените. Понякога той разменяше с други японци по някои бегъл поглед на презрение, когато гледаше как жените тиранизират мъжете. Литературата беше създала някаква погрешна представа за това, което минаваше тук за любов. Жените бяха шумни, с лоши маниери и почти отблъскващи в своята еманципация; така поне изглеждаше на този млад японец. „Прислужницата на някоя бедна проститутка в Йошивара има повече деликатност, отколкото имат тук жените от обществото“, сподели той веднъж с един приятел японец, който вдигна рамене, защото имаше приятелки между американските момичета. Постепенно Йошио свикна с остроумните и бързи сражения между половете, с резките духовити отговори — удар и противоудар; когато за пръв път видя едно американско момиче да плаче — едно от ония изпаднали в нещастие създания, на които говореха сурово и високо, той беше безпомощен в своето съжаление и изумление. В Япония, ако ги обидеха, жените се усмихваха.

Той остана в Щатите повече от една година, но докрай се бунтуваше срещу крайната липса на въздържаност и срещу начина, по който всички американци говореха за своите най-съкровени тайни пред първия срещнат. И за неговата гордост беше болезнена и неизлечима рана, когато разбра, че американците никога не гледаха на него като на равен на тях. Имаше ресторанти — и това бяха повечето, в които се допускаха хора от неговата раса; имаше погледи и дребни, почти несъзнателни жестове, които засядаха като отровни стрели в неговата чувствителност и оставяха гнойна следа. Защо беше това? Той си блъскаше главата над този въпрос и често разискваше по него със своите приятели японци.

— Защо не ни приемат? Ние сме от по-стара, по-добра раса; нашите императори произлизат от боговете — защото никакво влияние на неговите просветени, критични способности не можеше да изкорени тази вяра, — нашите сечива и къщи са прости и изпълнени с достойнство, нашето държане е по-добро, ние сме по-чисти и се грижим по-добре за хората, отколкото мнозина от тях; ние вършим много повече работа и макар че те бяха с няколко столетия пред нас, ние ги настигнахме за няколко години. Какво доказателство имат те за своите преимущества?

— Топовете — отговори приятелят му. — Военните кораби, отровният газ, бомбите.

— Ние също имаме тези неща — отговори Йошио с нещастен вид.

Той не беше приятел на милитаристите в отечеството си и му беше досадно, че техните аргументи звучаха убедително в Америка. Той обичаше мира както по природно разположение, така и по убеждение. Мислеше си за стихотворението на стената в своята стая.

На двайсет хиляди бойци,

от техния живот и снаряжение

останала е само лятната трева

растяща гдето водило се е сражение.

Той напусна западните щати и пътува известно време из южните щати, а за да направи удоволствие на баща си, посети памучните плантации там, макар да беше решил да не постъпва на работа в памучната фабрика Мурата. Той отиде в източните щати и пусна тънки, но здрави корени в асфалта на Ню Йорк, който му се струваше, че е самият пъп на света. Отиде в щатите на Нова Англия и посети памучни фабрики, които бяха остарели в сравнение с фабриката на баща му; хвърли поглед над Върмънт, където Америка беше в своя най-стар и най-истински вид с нейните ферми, ливади и дървета, и над Мейн, с неговите езера, морски брегове и ветрове.

Със смъртен страх започна история с една от танцьорките в един нощен клуб в Харлем. Тя се държеше с него като че ли той беше някаква забавна малка играчка. Беше съвсем млада и гъвкава, а кожата й беше по-хубава от неговата. Все пак тя беше негърка. Беше толкова буйна и необуздана, че го плашеше и макар че копнежът по нея го преследваше цяла седмица, той се оттегли в страх.

В един японски ресторант се запозна с някакъв мистър Изаму Икеда, който беше кореспондент на един от големите вестници в Токио.

Икеда правеше всичко, което беше по силите му, за да бъде американец, но японското у него винаги се проявяваше: в рецитиране на някое стихотворение от осми век, в начина, по който се отнасяше със своята жена мексиканка, и в смелия замах на неговия красив почерк. Когато веднъж Икеда се разболя от пневмония, Йошио написа две дописки вместо него. Написа ги с пот на челото и с голямо удоволствие и оттогава нататък се наричаше журналист. В знак на благодарност Икеда наистина го свърза с едно малко месечно списание с модерни тенденции, издавано в Осака. Йошио, който досега се беше лутал несигурно като хвърчило със скъсана връв, сега получи посока.

Той се чувстваше неспокоен и несигурен в себе си, както неизбежно се чувстват всички хора, които попаднат между две различни цивилизации. Той не направляваше своя живот, а беше направляван от него. Не знаеше нито грижи, нито нужди. Не беше борец за напредък като баща си, нито пазител на миналото като дядо си. Той нямаше религия, защото будизмът беше твърде остарял и вкаменен, шиитоизмът — твърде неопределен и примитивен, а християнството, на което беше номинално последовател, макар да имаше известна свежест и новост, беше твърде обикновено и ограничено, за да го привлича. Той нямаше определена цел, нямаше идеал, който да го вдъхновява, нямаше възгледи за бъдещето. Беше рожба на една разочарована епоха и на страна, намираща се в преходен период.

Йошио се гордееше с Япония и я смяташе за най-изисканата, благородната, най-красивата, най-обичаната страна в света. Но всеки, който той познаваше, мислеше същото за своята собствена страна! Навсякъде имаше планини и долини, гори и ливади, градове и шосета, къщи и градини и все същите човешки същества. Националистическото високомерие, в което той беше възпитан, се изтъркваше толкова повече, колкото повече неща виждаше той от света. Като държава Америка заемаше едно неотстъпчиво, почти враждебно становище спрямо Япония и вестниците всяка сутрин предупреждаваха и надаваха бойни викове; той не можеше да разбере как беше възможно в същото това време отделни американци да се отнасят с него, един отделен японец, благо и приятелски. Той несъзнателно беше проникнат от чуждестранната атмосфера, от възгласите „О кей!“, от американското уиски със сода, от универсалното ръкостискане вместо вежливия поклон от разстояние.

„Всички хора тук сякаш са обладани от идеята, че времето отминава, докато всъщност те отминават, а времето продължава да съществува“, писа той на брат си Китаро. Китаро отговори с една стара будистка поговорка: „Животът на човека е като утринната роса върху покрива и като пламъка на свещ във вятъра“.

Той напусна Америка в нов и зле прилягащ му костюм. Друг параход, друго пристигане: Европа. Франция можеше по-лесно да бъде разбрана, защото беше стара страна и имаше минало; не минало от хиляда години като Япония, а само едно кратко и близко минало, което въпреки това придаваше известно достойнство на нещата. Мопасан и Жид бяха дали на Йошио известна представа за Париж, която се оказа остаряла. Ню Йорк го беше привикнал към външния вид на западните жени; сега той откри тяхната красота. Странно беше, първо картините на Реноар го посветиха в красотата на тяхната бяла и розова плът и той започна да изпитва едно слабо трепетно любопитство към тях. Японци го представиха на една девойка, Елена Грубова, която претендираше, че е руска принцеса, но бързите, макар и късогледи очи на Йошио откриха у нея признаци на бедност и нисък произход. Тя говореше с него на френски, макар че от неговите предшественици беше получила повърхностни познания по японски. Елена беше повече или по-малко постоянна фигура в малката японска колония и нейният пръв приятел, някой си принц Хаяши, я беше запознал с маниерите на своите сънародници.

Това беше първата история на Йошио с бяла жена и предопределено беше тя да бъде и последната. Неговата гордост и себеуважение бяха поласкани, когато откри, че Елена харесва неговите ласки и него самия. Когато я държеше в прегръдките си, той прегръщаше не само една жена, но целия широк свят с неговото чуждестранно високомерие. Скоро той свикна толкова с нейната бяла кожа, с нейната тъмночервена коса, с нейните синьо-зелени очи, че тъмнокосите японски студентки, вежливи и анархистични, които се числяха в техния кръг и които се срещаха в едно малко кафене близо до Плас Вандом, не му харесваха вече. Той седеше в шезлонга на мебелираното си жилище и я наблюдаваше, когато тя се движеше из стаята. Когато беше на известно разстояние от неговите късогледи очи, тя се превръщаше в един приятен движещ се облак. Когато се приближеше повече, нейното благоухание и топлотата й приличаха на летен ветрец. Йошио пак беше започнал тайно да пише стихове, малки стихотворения от седемнадесет срички. Той се опитваше наум да постави сричките в предписания размер — пет, седем, пет.

Дружеска ръка

гали ме като ветрец

от Фуджияма.

— Ако можехме да намерим малко гъби, щях да направя омлет с гъби с кисел крем, но руски, скъпи, и тогава бихме могли да вечеряме вкъщи — каза Елена, прекъсвайки мислите му. Тя си правеше тоалета пред малкото огледало, окачено зад нея.

— Ти си съвършена, Елена-сан — каза Йошио и в този момент той вярваше в това.

Елена беше не само красива и очарователна: тя беше и практична. Тя се грижеше за правилното изразходване на парите, които той получаваше всеки месец за издръжка и които бяха спаднали от депресията насам: тя купуваше разни неща за него, готвеше вкусни малки ястия. Броеше бельото му, когато то се върнеше от перачницата, поддържаше в ред вратовръзките му. Отиде с него при един крояч — и за пръв път Йошио имаше един добре скроен европейски костюм. В него се чувстваше по-самоуверен и стана почти суетен, защото в Париж японците бяха смятани за интересни хора. Той можеше да разговаря с Елена върху политика, драми, книги и художествени изложби. Тя беше почти добре възпитана, както елегантните гейши в неговата родна страна, и той се чувстваше приятно и беше щастлив с нея. Тя му четеше гласно френска поезия, Верлен, Метерлик, Рембо. „Le dormeur du val“… „Les parfums ne font pas frissoner sa narine: il dort dans le solei, la main sur sa poitrine tranquille…“.[2] Понеже тя имаше вкус, за него беше удоволствие да й подарява хубави предмети. Той писа на майка си и я помоли да му изпрати една стара брокатена роба като ония, които бяха носили дамите от императорския двор в Киото. Понеже беше японец, неговата любов беше насочена също и към красотата на дрехата, както и към жената, облечена в тази дреха, и денят, в който Елена облече коравото, светлозелено кимоно, бродирано със сребърни нишки, беше апогеят на неговата любов.

Двамата правеха заедно малки излети до Бретан и Нормандия. Йошио се чувстваше щастлив и дори закрилян, понеже беше в компанията на тази красива, мила и белокожа жена. Той разбра, че селяните са еднакви навсякъде по света. „Между един японски и един европейски селянин има по-малка разлика, отколкото между един японски селянин и един японски банков директор“, писа той в една статия за своето списание. „Америка има фермери, които вършат работата си с машини и отиват на кино с автомобил, но няма истински селяни. Може би това е причината за странната пустота в Щатите, една празнота, която прави незначителен дори най-красивия пейзаж“. Във Франция очите му отново намираха удоволствие в нещата, които виждат. Тополи покрай пътищата, стари дървета по площадите на провинциалните градове, криви улици — той обичаше всичко това и се чувстваше като у дома си. Влажната, дъждовна атмосфера на Париж изкарваше наяве багри и цветове, всеки от които Йошио можеше да опише на матерния си език, докато европейските езици бяха твърде груби, за да ги изразят добре.

Той напусна Елена с чувство на благодарност и съжаление, което не му беше позволено да прояви. Със своя доста твърд почерк той написа за нея върху един свитък старата поговорка: „Всяка среща е начало на раздяла.“

Тя се смееше, когато той слагаше в малки тесни пликчета всички свои подаръци, според японските обичаи. За последен път тя свали очилата му по оня нежно комичен начин, по който той я беше любил, превърна се в неясен облак и му даде една целувка за раздяла на самия перон на гарата пред всички, които се намираха там. Йошио беше толкова засрамен и ядосан от този скандален жест, че това му помогна да понесе раздялата. Едва когато остана без Елена, той разбра колко много значеше тя за него.

Италия го отегчаваше със своите суперлативи. Небето беше твърде синьо, кипарисите — твърде живописни, статуите — твърде големи, картините — твърде съвършени, картините от Рафаело — твърде красиви. Италианците не могат да не извадят всичко на показ, мислеше си той весело, като гледаше картините от Тинторето в Двореца на дожите във Венеция и тяхното варварско изобилие от багри и фигури. „О, може ли да се сравни това с едно бамбуково клонче, нарисувано от Йозецу!“, мислеше си той с копнеж. Дисциплината и чистотата, наложени от Мусолини, не изглеждаха по вкуса на населението и го караха да се смее. Неговата родина беше страната, в която една и съща дума значеше и чисто, и красиво: киреи.

Той отиде в Германия. Много неща бяха като в отечеството му. Чистотата, сериозността, изчерпателността, с които германците вършеха всичко, уважението към занаятчийството, търсенето на прости линии, бедната и неплодородна почва, бедният и пестелив народ. Той дори откри, че начинът, по който се оправдаваха политическите убийства, бе твърде японски. „Само германците, от които сме научили толкова много, са тъй необичани в целия свят, както сме ние. Нима трудолюбието и стремежът към съвършенство могат да бъдат причина за непопулярност?“.

В Берлин, на Кантщрасе, имаше китайски ресторант врата до врата с японския ресторант. Между студентите, които посещаваха тези ресторанти, винаги царяха обтегнати отношения. Когато бяха обнародвани новините за избухване на враждебни действия в Манджурия се стигна до сбивания. Йошио изпитваше пак като в детинството си страх от физически сблъсъци, но честта изискваше и той да изиграе своята роля. Той докопа един едър, тежък китаец и с една хватка от джиу-джицу го тръшна на улицата. Човекът не разбираше нищо от джиу-джицу, затова падна зле и си контузи главата. Полицията пристигна на местопроизшествието и Йошио прекара нощта под арест. Японският консул се намеси и той бе освободен.

Точно когато Берлин престана да му харесва, се получи една каблограма от майка му. Тя го молеше да се завърне веднага у дома си, понеже баща му е болен. Той нямаше нищо и никого, с когото да се сбогува, затова веднага замина за Москва, за да вземе там транссибирския влак. Остана четири дни в Москва и вдишваше предпазливо сухия и студен въздух на този град. Беше леко ужасен от грубата откровеност на противояпонските плакати, които крещяха в очите му от момента, когато прекрачи границата. Той се простуди, когато се возеше в един от малкото открити файтони, и остатъкът от пътуването, с всички негови прекъсвания и трудности, бе прекарал в силна треска.

Мукден беше вече окупиран от неговите сънародници и южноманджурската железопътна линия се намираше под обстрел. Час след час влакът спираше на малки сибирски гари; имаше слаб чай и кисели краставички, храната стана оскъдна, отоплението не функционираше, сибирската есен отстъпи мястото си на ранна зима, а Йошио все още продължаваше да пътува. Майка му чакаше, баща му беше болен. Той реши да продължи пътя си през Пекин и Тиенцин. Северен Китай изглеждаше обеднял и скрито враждебен. Йошио още имаше температура, той се чешеше от дървениците във влака и прекарваше часовете полузаспал — полубуден.

Той гледаше навън през прозореца на влака. Грееше ясно есенно слънце и влаковете пристигаха без закъснение на всяка гара; видя две ученички, всяка от тях носеше на гърба си едно малко братче и двете се покланяха една на друга с голяма сериозност и достойнство. Тогава Йошио разбра, че е вече в Япония.

На гарата в Токио беше излязъл да го посрещне един строен офицер: за да избегне посрещането от цяла тълпа приятели и роднини, той беше съобщил само на Китаро точното време на пристигането си. Йошио, все още доста слаб от треската, се развълнува до сълзи, като видя пак брат си. Китаро също, въпреки своята елегантна униформа, не се срамуваше да плаче.

Площадът пред гарата имаше берлински вид, защото по-младите архитекти бяха донесли от Германия стила на плоските покриви и хоризонталните линии. Дребни жени в светли кимона прекосяваха бързешком площада сред автомобили и трамваи, притиснали коленете си едно до друго и свили пръстите на краката си, за да не изгубят дървените си сандали. Не, Токио не беше най-красивият град в света, както Йошио често си беше мислил в своята носталгия и копнеж да го види пак, нито пък беше най-чистият град. Той беше метрополия като всяка друга метрополия, с магазини, реклами, полицаи за регулиране на движението, многолюдно движение, вестникопродавачи, прах и цялата грубост на двадесетия век. Поточето хора се движеха със странни, черни маски или по-скоро намордници, плътно прикрепени на устата или посредством завързани зад ушите им панделки. Това изглеждаше смешно и ужасно.

— За предпазване от зараза — насам върлува силна инфлуенца — каза му Китаро.

Йошио се чудеше на изобретателната вяра на своите сънародници в тези торбички за носа. Чудеше се на мъжете, които виждаше в полицейски дрехи, но обути във високи дървени обувки заради дъжда, който заваля; както и на други хора, които носеха големи каубойски шапки, а бяха облечени в кимона. Той се смееше на множеството дъждобрани от маслена хартия, които му напомняха една дърворезба от Хирошите. Момичета в кимиона, така напудрени и изписани, че лицата им бяха станали корави и неподвижни като на кукли. Жени в рокли, каквито се носеха на Запад, всички доста грозни и с къси, дебели и криви крака. Споменът за Елена го завладя властно.

Ненадейно Китаро се изсмя високо и посочи с пръст. Йошио погледна през прозореца и видя един чужденец да стои на края на тротоара, облечен в японски дрехи. Той стоеше там невинно, облечен в нощница, която вероятно смяташе за кимоно. За да я пригоди, той й беше нагънал гънките по погрешен начин, допустим само в случаи с мъртъвци.

— Трупът на един чужденец в нощница — каза Йошио развеселен и изведнъж се примири със странностите на своите сънародници.

Но Китаро беше престанал да се смее и на лицето му, кръгло както винаги, се изписа израз на омраза и отчаяние, който разтревожи Йошио.

Междувременно бяха стигнали до модерната част на града и колата им минаваше покрай зида на императорския дворец, чиито борове и широкият ров наоколо бяха забулени от дъжда. След това те свиха в по-тихия квартал, където живееха родителите им.

По пътя Китаро беше разказал накратко на Йошио за болестта на баща си и за операцията, на която се беше подложил. Борбата срещу кризата в търговията през последните две години беше похабила много сили на Тозон Мурата и най-сетне той беше рухнал. Сега, когато жлъчката му беше отстранена и той беше вън от опасност, лекарите бяха позволили да го заведат у дома му и той очакваше с нетърпение пристигането на по-големия си син.

Кленът пред къщата пламтеше червено през този японски ноември. Бааята беше коленичила на дървените стъпала на входа, с побелели коси, с мургаво и сбръчкано лице, и мълвеше формулата за добре дошъл, когато събуваше обущата на Йошио, вместо той сам да направи това. Китаро стоеше колебливо пред плъзгащата се врата на спалнята на родителите им и гледаше Йошио с въпросителен упрек. Чак когато младият човек падна на колене и на ръце, преди да се приближи към болния си баща, Йошио си спомни за очаквания от него акт на уважение. Бааята плъзна настрана вратата. Баща му изправи главата си: косата му беше побеляла, той не беше вече гигант и както се усмихваше вежливо, две сълзи се търкулнаха на бръчките на лицето му. Една дребна, сивокоса стара жена, майката на Йошио, коленичи и положи ръката си върху неговата ръка.

Йошио завари Япония в трескаво състояние поради приготовления за посрещане на опасност, поради въоръжаването на страната, готовност за борба, национализъм и радваща се на едно ново и трудно спечелено благоденствие. Той чувстваше с гордост, че неговата страна беше здрава в сравнение с боледуващите нации на Европа. Разговаря продължително с Китаро и не можеше да гледа по-младия си брат, без да изпитва светло чувство на щастие и радост. Сега, когато Китаро беше произведен в офицерски чин, той спеше пак у дома си, в тяхната обща стая. Той беше фанатичен борец в движението, което имаше за цел да възстанови духа и живота на стара Япония. Беше член на тайни и явни сдружения, кръвни братства, които получаваха своите идеи и заповеди от един стар и високо уважаван водач и ги разпространяваше сред войската. Йошио се смееше на ентусиазма на брат си. В края на краищата, това беше Бушидо, законът на самураите и неговата привързаност към смелостта, лоялността и саможертвата, откровеността, пестеливото живеене и презрението към парите. В нова Япония това се наричаше война и презрение към капитала и капиталистите. Беше станала странна размяна на фронтовете и младите сега бяха реакционери, а старите — прогресивни, докато най-разпалените врагове на комунизма бяха най-безогледните противници на капитализма. Баща му се подиграваше на Китаро, защото Тозон Мурата принадлежеше на една либерална епоха и не желаеше нито война, нито изолация, а търговия, мир и стокообмен. Китаро стана и закрачи възбудено из стаята докато защитаваше своите възгледи. Неговите сиви военни чорапи тупаха меко по постланите рогозки. Той изглеждаше твърде едър и буен за тихата и затворена стая.

— Ние ще се погрижим западните нации да не се месят в работите на Изтока — викаше той заплашително. — Азия за азиатците, а Япония над Азия! Наш дълг е да освободим милионите азиатци в Китай, Индия, навсякъде, от трагичната съдба, която ги е сполетяла, като са станали роби на белите. Ние сме силни и независими и именно ние трябва да се грижим за този континент.

— Ако Америка бойкотира нашите стоки, ние ще изгубим повече, отколкото бихме могли да спечелим отколкото искаш войни — каза Тозон трезво.

Йошио се гордееше със своя войнствен брат, но той самият беше на страната на баща си. Той обичаше мира и мразеше войната, макар да не знаеше нищо за нея. Китаро търсеше нови аргументи и извади от джоба си няколко бележки, защото не можеше да помни цифри.

— Вземете Манджурия — викаше той. — Знаете ли колко разбойници има в Манджурия? Най-малко триста хиляди. Чанг Цо Лин и неговият син не са по-добри от разбойници. Ние спасихме Манджурия от Русия през две войни и по право тя би трябвало да бъде наша след руско-японската война. Каквато цивилизация има там, тя се дължи на нашите пари и на нашия народ. Железници, каменовъглени мини, железни мини, всички те са построени и експлоатирани с наши пари. Колко милиона сме хвърлили в трите провинции и каква благодарност сме получили? Само бунтове, убийства и вражда. Ние имаме нужда от Манджурия и от нейните производства и ако тя не иска да търгува с нас в приятелство, тогава ще трябва да бъде принудена със силна ръка. Едва ли мога да дочакам деня, в който нашият полк ще получи заповед да замине за там.

Бащата гледаше своя развълнуван син с почти съжалителна усмивка, когато Китаро нетърпеливо пъхаше бележките пак в джоба си. Йошио спря дъха си; той се чувстваше неловко заради брат си.

— Майка ти нямаше да се съгласи да идеш на война срещу разбойници — каза баща му почти нежно. Много рядко се случваше той да спомене за майката на Китаро.

— Майка ми постоянно би се молила в молитвите си да пожертвам себе си за отечеството и за императора — извика Китаро в изблик на ентусиазъм.

Плъзгащата се врата се отвори с лек стържещ звук, бааята внесе малките масички за вечерята на тримата Мурата. Приятно благоухание се носеше от покритите лакирани блюда, още веднъж се възцари мир в стаята.

Япония обичаше стария Китай и мразеше новия. Отвъд Голямата стена цареше хаос; там имаше нищета и мор, глад и поквара, гражданска война и разбойничество. Китайците бяха показали след своите две революции, че са неспособни да поддържат реда в страната. Когато японците твърдяха, че Китай ще бъде по-добре управляван и ще бъде по-щастлив под японско управление, те вярваха в това.

— Вярно е, че ние сме в положението на човек, на чийто съсед къщата гори и който има право да изгаси пожара — каза Йошио, като приключи възбуденото разискване с твърд, но примирителен тон. Имаше една точка в техните политически аргументи, по която и тримата Мурата бяха съгласни: Япония се нуждаеше от простор за своето население и не можеше да търпи опозиция от страна на презираните, мръсни и назадничави китайци.

Йошио често се чувстваше безцветен и изтъркан в сравнение със своя брат, който сякаш беше наследил цялата енергия на баща си, докато той сам имаше само слабостта, мекотата и резигнацията на майка си. Той можеше да почувства нейната любов към него в старанието си да му бъде полезна, в израза на очите й и по-рядко — в едно бегло докосване на изтощените й пръсти. Но той ревнуваше Китаро, защото само Китаро можеше да я накара да се смее и между тях двамата съществуваше разбирателство за много неща, за които Йошио не знаеше нищо. Неговият по-млад брат никога не влизаше в стаята, без да каже една-две думи на възхищение от наредените в нишата цветя. Тя се усмихваше благодарно, когато той се осведомяваше за нейната настинка; когато забележеше, че тя носи ново, красиво и почтено кимоно, или когато й донесеше някой незначителен подарък, вързан по съответния начин със златно-сребърен шнур. Понякога той дори успяваше да склони майка си да свири на кото. Слабото звънтене на големия струнен инструмент, пред който майка му коленичеше сериозно съсредоточена, звучеше пусто и почти неприятно в ушите на Йошио. Те бяха свикнали на разливащите се звуци на европейските симфонични оркестри и на ритъма на американския джаз. Китаро беше повече син на майка му, отколкото самият Йошио, макар че друга жена го беше родила.

На края обаче именно Йошио, а не Китаро отиде на война, Йошио бе изпратен в Манджурия от неговото списание, а полкът на Китаро остана в Токио. Беше зима, когато Йошио пристигна в Чанчау — град, току-що превзет; една тъй студена и свирепа зима, че войските не знаеха какво да правят, за да издържат. Йошио влезе за пръв път в тесния кръг на военните кореспонденти, една международна, весела, цинична, изпечена, бърза, всезнаеща и момчешка фаланга от небръснати мъже, които играеха карти, пиеха бира, знаеха всичко, на нищо не гледаха сериозно и които научиха Йошио как да различава новините от лъжите и как да изпраща дописките си по един или друг начин, по телефона, по телеграфа или с пощенски гълъб. Той се движеше важно и трезво между тях, без да се хваща на шегите им и вежливо усмихвайки се, когато му се смееха. Когато те играеха своя нескончаем покер или съчиняваха своите каблограми, от които настръхваха косите, той седеше пред своята пишеща машина и старателно пишеше статиите си. Движеше се близо до бойната линия, за да види всичко лично той (разказ на очевидец). Имаше много маневриране и малко сражения. Войниците бяха в последната степен на изтощение след нескончаемите походи, а храната им не беше подходяща за климата.

Йошио откри за свое най-дълбоко изумление, че японските войници не бяха по-храбри от китайските. Сгромоляса се една легенда, в която беше вярвал твърдо и безусловно още от ученическите години. Китайските полкове можеха да се оттеглят след един-два изстрела, колкото за да запазят престижа си; обаче генералите, а не войниците не бяха склонни да се бият, а генералите вероятно бяха подкупени. Когато китайците се сражаваха, те се сражаваха също тъй добре, като техните противници — и дори по-добре, понеже бяха лошо екипирани и лошо водени.

Веднъж Йошио видя тридесет японски дезертьори, доведени в лагера. Те разправяха със сълзи на очи, че не били в състояние да издържат по-дълго време студа и в отчаянието си се били опитали да се завърнат у дома си. Не се бояха от смъртта, но нямаха куража да дочакат края на войната. Показваха своите измръзнали, гангренясали ръце и крака, своето неподходящо облекло, своите заболели дробове и молеха да бъдат застреляни. Йошио разбираше тяхната проява на геройска страхливост: той самият я имаше. Няколко поколения будисти бяха насадили у народа това безразличие към смъртта, но в същото това време бяха направили живота с толкова малко значение, че силата за борба с трудностите беше печално отслабнала. След дълги месеци войната беше отстъпила, но — подобно на ръмящ дъжд — никога не спираше напълно.

Йошио се завърна у дома си. Той беше видял вкочанените и подути трупове на войници и коне и беше вдъхнал миризмата на изоставените бойни полета. Неговата любов към мира беше теория, но неговата омраза към войната стана действителност. А стихотворението за двадесетте хиляди бойци още стоеше на стената в неговата стая и неговите нарисувани букви още не бяха избелели. Макар да не знаеше това, истинският мотив, който го заведе в Манджурия и му даде сила да издържи нейните ужаси, беше ревността му към Китаро. Китаро говореше — но Йошио беше ходил на война.

Но когато се завърна у дома си с пропукани от студа устни, с жизнени сили, отслабени от дизентерията, от която страда още дълго време след това, с новопридобит, циничен песимизъм и със своята страст към покера, той намери, че брат му в униформа все още събираше всичкия блясък около себе си и че никой не слушаше неговите — на Йошио — разкази.

Той се ожени няколко месеца след завръщането си. Беше станал нещо като оня род хора, който в Токио наричаха гинбура, прекарвайки времето си по Гинца, дето баровете пламтяха в светлина и дето се разхождаха хубавите момичета. В неговото разточителство имаше елемент на предизвикателство, но баща му само се усмихваше на това. От време на време той посещаваше нощни клубове и пиеше японска имитация на шотландско уиски, а остатъка от нощта прекарваше с японска имитация на американски платени танцьорки. На сутринта беше с главоболие и лош вкус в устата. Веднъж той накара Китаро да го представи на една красива гейша, единственият резултат от това беше неизмерима скука и меланхолия.

— Скоро те ще изгаснат също като птицата феникс, царят на птиците — каза той след това на брат си.

Едно посещение при гейша не беше авантюра, а сложен обред. Той пак започна да мисли с болезнена настойчивост за Елена. Това, от което се нуждаеше, знаеше го добре, беше жена. Затова побърза да изяви своята готовност да се ожени за девойката, която родителите му бяха избрали.

Неговата бъдеща невяста беше на осемнадесет години; баща й беше собственик на един либерален вестник и мълчаливо бе установено, че на Йошио ще бъде дадена работа във вестника с оглед да направи кариера.

Почтената Хидеко беше мила, модерна девойка. „Тя играе добре тенис, а може и да се пързаля на ски“, отбелязваше майката на Йошио при всеки удобен случай. Първата среща стана на тенис кортовете и Йошио гледаше през цялото време настрана от Хидеко, защото му се струваше, че изглежда невежливо да я разглежда така, като че ли тя беше стока, изложена за преценка. Тя беше по-ниска от него и хубавичка по един сънен и резервиран маниер. Последваха една разходка с автомобил, един пикник на открито и едно отиване на театър. Хидеко също обичаше симфонични концерти. Тя свиреше на пиано и четеше френски книги. Говореше разпалено за Андре Жид. Беше съвършена във всяко отношение; беше кротка и послушна, модерна и все пак добре възпитана, също тъй добре запозната с изкуството да се нареждат цветя и да се приготовлява чай, както и с тенисната ракета и със ските. Не беше нейна вината за това, че Йошио я намираше скучна. Той я помоли заради него да носи пак кимоно. Когато беше в модерни дрехи, тя го караше да мисли за Елена и тогава Хидеко не му се харесваше.

При следващото посещение тя му поднесе чай по стария церемониален начин. Тя носеше синьо кимоно с големи модерни шарки със светлочервения цвят на японския червен восък. Тилът на нежната й шия се разкриваше в скромен триъгълник и тя носеше широк сив колан, бродиран със сребърни жерави и прикрепен около талията й, безполов кръст с една тясна светлочервена панделка. Йошио разбра, че тя е развълнувана, по това че чашите подрънкваха в ръцете й и тя разсипа от черпака няколко капки вода. Мъгливо се очерта най-ранният му спомен за неговия дядо самурай, за да му напомни за спокойствието, достойнството и сигурния мир, свързан с тази церемония. Мъчно му беше за него самия. Коленичили един срещу друг, те прехвърляха тежестта на тялото си от едната страна на другата, защото облеклото и положението, с които не бяха свикнали, ги изморяваха.

Те и двамата бяха безпочвени и бездомни, но самите те не го знаеха. Отчуждени от стара Япония, несигурни и боязливи в нова Япония.

Те извършиха две венчални церемонии: първо в черквата, понеже Хидеко също беше християнка, а след това в къщата на родителите на Йошио, където съобразно с древната церемония изпиха заедно една паница оризово вино. След това се настаниха в един от новите жилищни блокове в центъра на града. Баня, гарнитура, тръбна мебел, грамофон, коктейли — и вазата за цветя с класическото нареждане на цветята в нишата пред красивите стари кахемоно. Йошио получаваше осемнадесет йени месечно заплата и понеже неговият баща и бащата на Хидеко им помагаха парично, те живееха комфортно.

Явно любопитството на Хидеко беше силно възбудено от неприличния американски обичай на целуване, което напоследък беше цензурирано и премахвано от чуждестранните филми. Нейното плахо подчинение и желанието й да се харесва бяха удобни, но непривлекателни. Не след дълго техният брачен живот стана монотонен като дъжд по покрива. Тенис през лятото, ски през зимата, понякога някоя вечер сред навалицата и пискливия шум на залива Камакура. Билети за симфонични концерти, от време на време игра на покер с други журналисти.

Йошио се отегчаваше. Понякога изпитваше голямо съжаление към Хидеко, която правеше всичко, за да направи живота му приятен. Като че ли неговият кратък епизод с Елена го беше отвратил от японските жени. Той се втурна с цяло сърце в работата си, но напредваше малко. Статиите му бяха твърде изчерпателни, твърде литературни. Понеже хората се учудваха много на основните му познания по английски, сега неговата задача се състоеше в това, да се качва на борда на пристигащите в Йокохама кораби и да интервюира пътуващите знаменитости. Той пишеше също къси рецензии за английски пиеси и сказки, които се даваха в Токио. През нощта работеше върху дълги статии сред шума и тракането в редакцията. Чираците в словослагателното отделение припяваха текста, докато търсеха между десетте хиляди букви в буквените каси. Йошио продължаваше да пише. Той нямаше желание да се върне вкъщи. Така една след друга минаваха годините.

Китаро беше неспокоен и недоволен. Той се заканваше на безгръбначното правителство и лошото състояние на флотата. Неговата самурайска кръв сякаш му даваше тласък, а същото ставаше и с мнозина от неговите приятели. Тайните организации в средите на военните печелеха влияние. От време на време някой министър биваше убиван: това беше древното средство за привличане вниманието на недостъпния император върху факта, че министрите му водят лоша политика. Млади офицери разрязваха вените си и пишеха писма със собствената си кръв. Коравите безчувствени хора се смееха на такива драматични прояви на героизъм.

През един мек септември, когато висеше синя мъгла навсякъде, Китаро покани брат си на излет с него, за да посетят дядото и бабата на Китаро. Старите хора живееха в селото Китано Мура, на около деветнадесет мили от Токио. В миналото селото се намираше на главното шосе и поради това беше богато и цветущо, но железниците бяха предизвикали усамотение и упадък в много от тези села, много от хората напуснаха селата, а онези, които останаха, бяха бедни и назадничави. Йошио си помисли, че ще има възможност да напише хубава статия за селата по стария, изоставен главен път, и се радваше, че ще излезе с брат си и ще промени всекидневния си живот. Част от разстоянието те изминаха с железницата, а след това тръгнаха по стария път през хълмовете. Въздухът беше топъл и мек, оризът — пожънат, полята бяха залети с четирийсет сантиметра вода, за да бъде подготвена почвата за оран. Бледи облаци се отразяваха в лъщящите пространства. Сутрин и през нощта падаше мъгла, а над нея тъмно и остро очертани се издигаха боровете.

Монаси с бръснати глави, отдадени на размишления в малки будистки манастири в падините между хълмовете; лениви шарани плуваха в стоплените от слънцето езера; един игумен съзерцаваше сянката на борово клонче, която се движеше насам-натам по една бяла стена. Млади момичета с големи бели бонета на глава, за да се пазят от слънцето, работеха в малки чайни полета; те поздравяваха пътниците с усмивки и с мили леки поклони. Понякога двамата виждаха някой селянин да пише поговорка в последната заря на слънчевия залез, като правеше смел замах с четката. Йошио видя още веднъж света, какъвто го беше виждал в ранното си детство от гърба на бааята — красивите облаци и дървета, църкащите щурци, разказвачите на приказки, каменните стъпала нагоре и към Храма на лисицата и достопочтените старци, чиито лица ставаха след всяка нова бръчка все по-благи.

Къщите в селата, през които минаваха, бяха прости и добре поддържани, а хората слагаха ръка над очите си, за да видят по-добре пътниците. Децата се връщаха от училище с книгите си, жените стояха пред своите полукръгли огнища в мрачината на кухнята. В дворовете имаше хубаво наредени дърва за горене през зимата, биволиците, мити по два пъти на ден, бяха чисти и лъскави. Понякога някоя кукувица се обаждаше от гората, орел кръжеше високо във въздуха, диви патици хвърчаха в триъгълник през вечерното небе. Навсякъде цареше мир, ред и сериозност: душата на Япония.

Именно през това тяхно пътуване Китаро се спря ненадейно и попита:

— Обичаш ли нашата страна, братко?

Йошио отвърна изненадан, че се разбира, че я обича.

— Обичаш ли я така, както аз я обичам? — настояваше Китаро и Йошио не можа да не се усмихне на неговата разпаленост.

— Не зная как я обичаш ти — отвърна той, — но във всеки момент, откакто тръгнахме, аз усещах колко красива е тя и колко много значи за мен.

— Да — но обичаш ли я достатъчно, за да умреш за нея? — попита Китаро малко нетърпеливо.

Това беше странен въпрос.

— Разбира се — беше всичко, което отговори Йошио.

Китаро продължи да върви мълчаливо, потънал в размисъл. Йошио го гледаше с крайчеца на окото си и се възхищаваше, както правеше винаги, от ясните линии на Китаровото младежко лице. Китаро продължаваше да върви с приведена глава, когато каза:

— Твоите мисли и моите мисли са врагове помежду си.

Йошио сложи ръката си на рамото му, за да го успокои, и двамата извървяха така известно разстояние.

— Аз не съм войник, ако за това ти е думата — каза Йошио малко по-късно. — Но съм виждал война.

Китаро пак спря и каза бавно и ясно, сякаш Йошио беше дете, в главата на което трябваше да бъде втълпено нещо:

— Ако умра, ще обещаеш ли да продължиш това, което съм започнал?

— Трябва ли да подпиша с кръвта си? — попита Йошио с усмивка. Сериозността на брат му му изглеждаше забавна.

— Обещаваш ли? — попита Китаро, като не обърна внимание на шегата му.

— Обещавам — каза Йошио спокойно. — Но защо трябва да умреш? Ти си млад и здрав.

Китаро продължи да върви.

— Ти обеща — каза той и си пое издълбоко дъх, като вдъхна влажната мъхеста миризма, която се издигаше от леглото на потока, покрай стария път.

Същата вечер двамата пристигнаха в къщата на Китаровите дядо и баба и когато обгорените от слънцето стари хора коленичеха, за да ги поздравят, и когато двамата ядоха в покритата с рогозки стая на селската къща, и когато той пиеше чистия, изпълнен с достойнство и въздържание живот на изоставеното село, Йошио пак чувстваше, че се връща назад, назад, дори много по-назад от собственото си детинство, назад във времето, когато още не е бил роден.

Той беше почернял и изгорял от есенното слънце и кожата на лицето му се белеше, когато се върна в Токио. Той предаде своята статия, която, както често се случваше, не бе напечатана. Скоро Йошио забрави странния разговор с брат си по пътя и си спомни пак за него, чак когато Китаро беше вече мъртъв.

В една тъмна, снежна февруарска сутрин Йошио Мурата отиде сънен с кола в редакцията, за да уреди с фотографа на вестника работата през деня. Беше твърде рано за метрото и той телефонира за такси. Беше малко преди пет часа сутринта, а един английски параход трябваше да пристигне в Йокохама в шест часа. Йошио и фото сътрудникът трябваше да идат там с кола и да се качат на борда. Голямата редакция беше празна и тиха. Фотографът не дойде. Имаше само един-двама нощни редактори, които носеха зелени сенници над очите и играеха на карти, заобиколени от празни бирени бутилки. Печатната машина също беше спряла своето почти непрестанно бучене. Сутрешното издание беше отпечатано още през нощта, а за обедното беше твърде рано.

В мълчанието телефонът иззвъня с удвоена сила. Един от играчите на карти вдигаше слушалката и продължи да я държи така, докато се мъчеше да развърже езика си. На лицето му се беше изписал израз на крайно смущение. Другите нетърпеливо викаха към него, за да продължи играта.

— Какво има? — попита Йошио, когато видя, че човекът все още стиска телефона, сякаш пръстите му са замръзнали на него. Той отвори устата си, поклати глава, но не произнесе нито дума. В този момент главният нощен редактор излезе от стаята си. Той остана като вцепенен на вратата. Лицето му беше побеляло.

— Революция! — каза той с нисък глас. — Първата дивизия. Министър-председателят е убит — всички са избити.

Един закъснял машинописец спря да пише в далечния ъгъл на стаята. Играчите на карти бяха онемели и седяха като вкаменени. Главният нощен редактор гледаше ту един, ту друг. Изведнъж всички започнаха да работят едновременно. Двама репортери грабнаха шапки и изтърчаха навън. Коленете на Йошио трепереха.

— Трябва ли все пак да ида на парахода? — попита той.

Главният редактор не отговори. Стаята бавно се изпълни с хора — журналисти, пристигнали за дневната работа, словослагатели и момчета, носещи коректурите на шпалти на словослагателите. Всички те говореха и задаваха въпроси.

— Съобщиха ни да чакаме изложение от официалната телеграфна агенция — каза редакторът.

Въпреки възбудата цареше странно спокойствие и мълчание, защото тези хора бяха японци. Членове на редакционния щаб имаше сега на всеки телефон и те говореха тихо. Йошио изпрати едно момче да търси в „моргата“ информации за минали политически убийства.

— Това е седемнадесетият министър, когото повалят милитаристите. Те са луди — каза един стар журналист, който завеждаше колоната „Съвети към нашите жени“.

Йошио се залови с леко пожълтелите стари информации, залепени върху зелен картон. След това взе лист хартия и започна умерена статия, за да бъде готов за всеки случай. Наскоро всички радиоапарати в сградата започнаха да предават, съобщавайки, че капитан Широ Нонака и неговите приятели взели мерки да спасят страната, като убият всички онези, които пречат на императорското дело за възстановяване на Шова и понижавали престижа на императора. Препоръчваше се спокойствие и се обещаваше по-добро бъдеще. Главните линии на телефона и телеграфните кабели не функционираха. Лампите светеха в цялата сграда, защото беше тъмен ден, а към пладне по улиците започна да вилнее снежна буря.

Йошио прочете статията си, скъса я и сложи късчетата в джоба на панталона си, без да мисли. Той се обади по телефона на жена си, за да й каже, че отива да види родителите си. След дълго чакане успя да вземе такси, с което мина през почти пустите улици. Сиви снежинки валяха в студения въздух. Тук-там беше поставен въоръжен пост; войници маршируваха; пушките бяха оставени на пирамида в снега. Черни, мълчаливи групи граждани гледаха революционерите, от чиито лица беше грижливо отстранен всякакъв израз. Дори селяни, носещи своите къси, попълнени с вата палта и с добре обвити крака, бяха дошли в града от близката околност, за да видят революцията. Студенти от свободолюбивия университет Вазеда, с шапки, каквито и Йошио беше носил някога, стояха мълчаливи и унили по ъглите на улиците, като тупаха в снега с измръзналите си крака. Пред всеки от войниците, които маршируваха по улиците, се виеше облак смразен дъх. Снегът сякаш притъпяваше всеки звук.

По скованата и пресилена вежливост на родителите си Йошио разбра колко загрижени са те. Хидеко също беше отишла. Йошио галеше разсеяно нейните гладки, къси, намазани с масло коси, а тя като някакво малко животинче се гушеше под ръката му. Тя нямаше какво да каже. Всички знаеха, че Китаро е един от революционерите, но не бе казана нито дума, само Тозон Мурата, достопочтеният баща, забеляза възбудено:

— Глупави кученца, играят на политика и разпалят всичко.

Бааята внесе яденето и Йошио забеляла, че беше плакала. Краищата на очите на старата кърмачка бяха зачервени — нейното мургаво, сбръчкано и мумифицирано лице изглеждаше печално.

Преди да настъпи нощта, в града бяха докарани войски, за да го пазят от революционните полкове. Йошио, подчинявайки се на своите полуистински журналистически инстинкти, отиде на централната гара, за да наблюдава пристигането им. В този ден той схвана ясно, че беше търпян във вестника само като зет на собственика, че в действителност е паразит и че целият редакционен щаб знае тъй добре, както и той самият, че той не е журналист. Твърде неоригинален, за да биде писател, твърде литературен, за да бъде вестникар. Той не беше получил никакви инструкции, но ето че стоеше сега в снега пред гарата, където лампите бяха задушени сред гъсто валящите снежинки, и наблюдаваше войските, които пристигаха и се отправяха към града. Може би се надяваше, че ще попадне на някоя голяма журналистическа идея, като марширува редом с тях към центъра на града.

Щеше да стане опасно — той знаеше това — ако се стигнеше до стълкновение с разбунтувалите се полкове, но не от опасността се боеше Йошио, а от пустотата, в която бяха минавали дните му. Напоследък той беше започнал да се занимава отново с френски книги. Колекционираше един вид памучно платно, тъкано от селяни и наричано егазуро. Често ходеше с жена си на кино. Хранеше се при родителите си, посещаваше концерти, купуваше американски грамофонни плочи и очакваше от тях да го направят сантиментален. Но не ставаше нищо подобно. Той се чувстваше странно опустошен. Толкова дълго време се беше учил да потиска чувствата си, че сега те бяха съсухрени и мъртви. Много японци изпитваха същото.

Войниците маршируваха с пушки на рамо и с премръзнал дъх. Светлината на уличните лампи блестеше по щиковете им. Те бяха млади хора, силни, смели селяни, които безпрекословно се подчиняваха на заповедта. Революционните войски се състояха от също такива смели селяни; твърде съмнително беше дали и едните, и другите знаеха накъде ги зоват офицерите им. Дисциплината им беше изградена върху пълната вяра в техните водачи.

Мисълта за Китаро обзе Йошио внезапно. По пладне той беше минал покрай кордона, който третият полк беше разгънал около масивните сгради на императорския дворец. Бодлива тел, картечници, неподвижни постове — а останалите войници стояха наоколо, пушеха, смееха се и не проявяваха интерес. Йошио напразно гледаше да види Китаро. Той никога не беше признавал пред себе си, че ревнува брат си, когото обичаше. Не знаеше защо марширува редом с подкрепленията и защо желае да бъде там, където би се появила опасност, а причината беше, че Китаро е помагал в извършването на една революция.

Но опасност нямаше, нищо не се случи. Войниците, които бяха изпратени в града, маршируваха в съвършено спокойствие и добър ред покрай войниците от разбунтувалия се трети полк. Някои от тях дори се поздравяваха взаимно с любезни и тъпи усмивки. Вероятно това бяха хора от едно и също село. Йошио вървеше все по-бавно и по бавно, докато най-сетне остана далеч зад тях. Той отиде пеша в редакцията, за да види дали неговите бегли впечатления ще могат да бъдат използвани някак.

Това, което сутринта се смяташе за революция, сега се наричаше просто бунт, и при това — несполучлив бунт. Разнасяха се слухове из голямата редакция, телефоните звъняха и машинописци тракаха. Бунтовниците, които без малко да предизвикат гражданска война, сега бяха третирани с голяма суровост. Войски се стичаха вече от всички страни, за да ги накажат; военни кораби се приближаваха бързо към сцената, а висшите офицери от първа дивизия започнаха да се разкапват за своето безразсъдство. Йошио седна пред пишещата си машина и започна да излага по своя трудолюбив и методичен начин впечатленията си.

Старият разсилен в редакцията влезе и съобщи, че двама господа желаят да говорят с уважаемия мистър Мурата. Йошио бързо си навлече палтото и отиде в чакалнята, в която бяха приети посетителите. Един свитък висеше на стената с изписаното на него мото: „Небето и раят се намират в самото сърце на човека“.

Двама млади офицери в униформа се поклониха ниско пред Йошио и той отвърна на поздрава. По-старият от двамата се изкашля и каза:

— Изпратени сме от вашия уважаем брат, подпоручик Китаро Мурата, за да ви вземем. Уважаемият Китаро ви моли да бъдете така добър да дойдете веднага при него.

— Къде? Къде е той? — попита Йошио. Гърлото му беше засъхнало. — Благодаря ви за уважаемото съобщение — добави той по-вежливо. — Моят брат… добре ли е брат ми?

— Добре е — беше отговорът. Още поклони и изтънчена вежливост във връзка с това, кой пръв да излезе от стаята. — Долу ни чака кола — каза офицерът.

Двамата офицери бяха малко по-големи от деца в униформа и имаха обикновените лица и едрите ръце на селски синове.

Беше престанало да вали, но студен вятър вдигаше на вихрушка ситния като прах сняг. Йошио бе вежливо настанен в голям, старомоден кафяв автомобил. Потеглиха в мълчание. Йошио предложи на двамата офицери цигари и се взираше разсеяно в двете светещи точки, с които пушекът изпълни колата. Той веднага изгаси своята цигара, защото тя лепнеше върху устните му, а от дима засъхналото му гърло смъдеше. Беше разтревожен за брат си.

Прекосиха моста Нюбаши, още веднъж минаха край импровизираните барикади и мрежите от бодлива тел; след това се плъзнаха край голите върби, които бяха надвиснали над рова около императорския дворец. Ровът беше покрит с тъмен лед, в който лампите се отразяваха слабо на местата, където снегът беше отвеян. Йошио си свали очилата, избърса запотените стъкла, постави ги отново. Кварталът Аказака, северно от двореца, беше спокоен, изоставен и зловещ. Къщите бяха затаили дъха си, дърветата не се виждаха. Сегиз-тогиз се срещаха малки войскови части. Някои от къщите се охраняваха. Един изстрел изгърмя някъде, а може би беше спукана автомобилна гума.

Колата спря. Офицерите отведоха Йошио през кордон от войници в една двуетажна къща. Лампите светеха, но не се виждаше никой. Това беше една модерна къща без рогозки и Йошио чуваше как се отекват стъпките му по стълбата.

— Ако обичате, имайте добрината да влезете — каза единият от офицерите, като отвори високата двукрила врата.

Йошио влезе, а офицерите затвориха вратата след него, без да слязат.

Китаро беше коленичил на пода и с четка пишеше върху къс хартия, който лежеше пред него. Той вдигна поглед и се усмихна на брат си.

— Благодаря на своя уважаем брат, че дойде — каза той формално.

Той беше вече облечен в бялата копринена долна риза, която можеше да има само едно значение. Йошио остана за миг слисан, а след това и той коленичи и докосна три пъти с глава пода. Беше зашеметен, когато се изправи пак, но все още коленичил, и погледна брат си. Красивата шия на Китаро се изправяше като колона от одеждата на смъртта. Лицето му беше почти прозрачно в неговата тържествена радост. Той сложи долу четката и сгъна писмото.

— Моля уважаемия свой брат да занесе на нашите достопочтени родители това писмо — каза той вежливо.

Йошио се поклони в знак на съгласие и зачака. Сърцето му беше малко и свито в гърдите като стиснат юмрук. Това беше една просторна стая с големи стъклени прозорци. Една лампа високо горе на тавана разпръскваше твърда светлина. Имаше една писалищна маса и няколко стола, а също и няколко шкафа за книжа край стената. От прозореца се откриваше гледка над покривите, а една светлинна реклама се открояваше на небето, рекламирайки японска бира. Контрастът между младия човек в неговото бяло копринено кимоно и заобикалящата го обстановка беше зашеметяващ. Йошио сега разбра, като изпита остра болка, какво беше това, което лежи на пода пред Китаро: късият меч, самурайският меч на техния прадядо, обвит в копринена обвивка. Силно изтърканите дъски на пода бяха голи и без рогозки, под писалищната маса имаше евтин чуждестранен килим. Дори рогозка нямаше, помисли си Йошио; мислите му бягаха като облаци в буря. Сцената сепуку в театъра, при която, когато той беше младеж, хълцанията му се запираха в засъхналото гърло…

Китаро протегна ръката си и я сложи върху меча.

— Аз застрелях един от уважаемите министри — каза той.

Вдигна глава и погледна брат си, който беше коленичил срещу него, облегнат с дланите на ръцете си на пода, защото това почитано във всички времена положение се възкреси в паметта му от само себе си. Още веднъж докосна с глава пода. Изведнъж Китаро се усмихна, заоблените ъгли на устата му придобиха израз на палавост, той беше пак дете, Момотаро, героят на децата, които беше победил демоните.

— Братко — каза той, — уважаеми мой братко… — и се усмихна на Йошио с нежна, лека, почти подигравателна усмивка. Но устните му побеляха, сякаш кръвта му беше престанала да циркулира, и той отпусна глава.

— Моят брат ще каже на нашите родители, че Китаро се е принесъл в изкупителна жертва — каза той.

Йошио вдигна писмото, което лежеше на пода между двамата. Шумоленето на хартията, когато го слагаше в джоба си, му се стори силно като звук на гръмотевица. Китаро вдигна глава, погледна пронизително в очите брат си.

— Спомняте ли си за своето уважаемо обещание? — попита той.

Йошио само кимна. Мъхестата миризма на потока край стария път изпълни голямата студена стая. Йошио чуваше как силно тиктака ръчният му часовник, той виждаше с ужасяваща яснота жилките на изтърканите дъски на пода, чуваше сирената на един автомобил далеч, далеч в града.

— Китаро моли за привилегията да бъде оставен самичък — каза брат му с голяма благост.

Йошио почувства сълзите си като твърда, болезнена буца, но не в очите си, а в гърлото. Китаро се облегна с ръце на пода и се поклони три пъти, като докосваше с главата си пода. Йошио отвърна по същия начин на това церемониално сбогуване. Колената му се бяха схванали, очите му не виждаха, когато тръгна към вратата, която се отвори от само себе си пред него. Двамата офицери бяха коленичили отвън.

— Позволете ми да ви отведа при вашите достопочтени родители — каза единият от тях, като прикрепваше Йошио с ръка, докато той залиташе зашеметен.

През последните няколко дни безброй хора идваха да честитят на Йошио и на неговите родители. Бащата и майката, и двамата твърде стари и самотни, коленичеха по цели часове в своята приемна стая, покланяйки се и усмихвайки се, като приемаха похвалите към техния покоен син. „Животът на човека е като сутринната роса върху покрива и като пламъка на свещ във вятъра.“ Сам Йошио беше написал със своя безличен почерк тази поговорка и я беше поставил на кахемоното, което висеше в нишата. Във вазата имаше една-единствена камелия, символ на ранна смърт.

Някои от другите убийци се самоубиха, а останалите бяха екзекутирани; единствен Китаро избра гордата смърт, която придаваше сублимност на неговото изкупление. Неговото харакири, героично, безсмислено, безсилно и все пак толкова бляскаво, правеше Йошио още повече да изглежда като сянка на брат си. Неговият стар дядо наричаше това сепуку. Хората щяха да ходят на поклонение на гроба на брат му, както ходеха на гроба на дядо му. Йошио беше останал с обещанието, което не знаеше как да изпълни. Февруарският бунт стори голямо зло на Япония и всички осъждаха неговите подбудители. Йошио не можеше да прави нищо друго, освен да се ослушва и да чака.

Препечен хляб за закуска, интервюта на пристанището. Отегчителните грижи на Хидеко към него. Омнибусът, редакцията, зъболекарят. Неговата малка, бавно нарастваща банкова сметка, неговите усилия да направи кариера във вестника. Хидеко роди едно мъртво дете, едно малко восъчно момиченце. Йошио загуби пет йени на един Футболен мач, когато единадесетте от Вазеда бяха победени. Бааята почина и му остави спестяванията, които беше направила през целия си живот, четиридесет и пет йени. Веднъж, като се бе опил с оризово вино, той написа едно стихотворение:

Летен вятър

спари на строшената си спирка.

Дъжд опръсква скъсаната книга

на прозорците на запустяла къща.

Рони цвят камелията

по пътеката

губеща се сред повехнала трева.

Когато избухна войната с Китай, Йошио постъпи на военна служба като доброволец. Той беше книжен червей, журналист, очилат цивилен, мразеше войната и обичаше мира, но беше дал на покойния си брат обещание. В казармата му се усмихваха, не му дадоха униформа. „Вие можете да служите по-добре на Япония като кореспондент“, казаха му. Той чакаше по-нататъшни инструкции. След няколко седмици те пристигнаха. Йошио бе изпратен в Шанхай, където трябваше да получи нови заповеди.

[1] Как си? Да, да. Извинявай (англ.). — Б.р. ↑

[2] Не трепва с ноздри от парфюма на тревите.

На слънце спи, ръка отпуснал на гърдите

спокоен. Две червени дупки има там.

Из стихотворението на Рембо „Спящият в долчинката“, пр. Пенчо Симов. Цит. по „Френска поезия“, 1978 г., С. „Народна култура“. — Б.р. ↑

IX
Д-р Юцинг Чанг

Старият учител гледаше Юцинг през очилата си. Челото му беше набръчкано като разорана нива.

— Какво казва Конфуций в десетата глава на Хсиао Чинг относно задълженията на един син, който е още дете? — попита той.

Понеже Юцинг само отвори устата си, без да даде някакъв отговор, учителят започна да рецитира задължения към своите родители. „Той трябва да ги уважава във всекидневния живот. Той трябва да се мъчи — Юцинг, той трябва да се мъчи?“.

Изведнъж мъдростта, натрупана в Юцинговата шестгодишна глава, се съживи.

— Той трябва да се мъчи да ги направи щастливи по всеки възможен начин, и особено по време на ядене — поде той в припевния тон на учителя. — Той трябва да им обръща особено внимание, когато са болни. Той трябва да проявява голяма скръб, когато умрат. Той трябва с всички церемонии да извършва жертвоприношения пред своите покойни родители. Ако е изпълнил тези задължения, тогава за него може да се каже, че е направил всичко, каквото може да направи един син.

С ръце в ръкавите, момчето се полюляваше насам-натам в такта на класическите думи. Те се нижеха от само себе си, защото той ги беше научил наизуст и можеше да мисли за други неща, докато ги рецитираше. Синсонг беше му обещал едно хвърчило, един жълт дракон с истински очи. Духаше западен вятър; човек можеше да каже това дори като седеше вътре, а дърветата в двора се люлееха леко.

— Издигнатият човек не трябва да се гордее с високото положение, което заема, и не трябва да се показва недоволен, ако стои по-ниско, отколкото друг някой. Ако проявява гордост и високомерие като висш чиновник, тогава той ще донесе… ще донесе…

Думите замряха на Юцинговите устни; от дракона, за който мислеше, той се върна пак в учебната стая и се втренчи в уважаваната личност на своя учител. Старият учител тупаше с ветрилото си по масата и му помогна да излезе от браздата, в която беше затънал:

— … Тогава той скоро ще донесе съсипия за себе си и за семейството си. Ако не е доволен от своето ниско положение, тогава той може да бъде въведен в злодеяние. А ако направи нещо противно на общественото мнение, тогава той ще стане обект на нападки. Ако върши зло по този начин, тогава той не може да бъде смятан за добър син, дори ако всеки ден дава на родителите си добри угощения.

Ученик и учител припяваха в дует, без да знаят какво казват. Те преминаха към петте наказания и вниманието на Юцинг бе събудено за пръв път, когато учителят започна да разправя историята на Ву Менг, който живял във времето на династията Чин и бил толкова беден, че той и родителите му нямали над леглата си мрежи против комари. Родителите му се били унесли в сън. Милиарди комари ги нападнали. Тогава Ву Менг, едно момче на осем години, съблякло дрехите си и извикало: „Аз не се страхувам от вас. Имам ветрило, но не искам да го използвам, нито искам да ви трепя с ръката си. Ще лежа много мирно, до насита се наяжте“.

Юцинг, като слушаше разказа, се мъчеше да запечата думите в паметта си в техния правилен ред: той започна несъзнателно да дращи под ръкавите си ухапванията от комари по тънките си ръце. Старият учител продължаваше да рецитира, а на Юцинг му се приспа и той вече трудно можеше да държи очите си почтително отворени. Звънтенето на една лютия идеше от третия двор, а една жена пееше носово:

Които знаят ме,

споделят с мен сърдечната ми скръб.

Които ме не знаят,

запитват се кого ли търся.

Това беше една от достойните наложници на високата персона, баща му. Юцинг виждаше как ги внасят в къщата на носилка със завеси. Наложниците на баща му живееха в павилион в отделен двор, така че Юцинговата уважаема майка не беше принудена да ги вижда, когато се разхождаше в двора срещу своите апартаменти. Но Юцинг беше любопитен да види наложниците; вратарят му беше казал, че били красиви като сън. „Сънищата не са красиви“, беше отговорил той разумно, защото често сънуваше лисици и духове, и жени без крака, които се опитваха да го удушат. Когато беше малък, майката спеше заедно с него в леглото му, а когато пищеше, тя разтваряше дрехите си и го притискаше до своето добро, мургаво тяло и той знаеше, че е в безопасност. Когато започна да изучава четирите книги, майка му го смъмри и му каза, че е мъж и не бива да се страхува. Но леля му, която живееше в същата къща, идваше, сядаше при него и му разказваше стари приказки, като го галеше по рамото, докато той пак заспеше. Нейните пръсти бяха бодливи като борови клончета, а тялото й беше приведено и странно извито. „Граблата…“ казваше тя с въздишка. Най-първо от леля си Юцинг чу за живота на хората по реката и бедността.

Леля му мислеше, че е необикновен и дори събираше урината му като ценно лекарство, натриваше я в болните си крака, за да ги лекува. Тя твърдеше, че от това й става добре. Окачваше подаръци на леглото му, за да му носят щастие, а понякога и една кошница с благоуханни йилейзански цветя. Тя запалваше горчивото, пушещо благоухание, което прогонваше комарите, и знаеше как да се справя с духове. Преди празника на новата година тя самата отиваше в кухнята и намазваше мед на устата на кухненския бог за през следващите дни, когато богът имаше празник и отиваше на небето да говори там само добро за семейството. Веднъж, когато Юцинг беше много болен и лежеше в безсъзнание в леглото си, тя върна обратно от улицата блуждаещата му душа, като я викаше и й сочеше с фенер пътя за вкъщи.

Майка му знаеше как да се отнася с боговете също тъй, както леля му знаеше това за духовете. Взела ръката му в своите ръце, тя посещаваше многото храмове, които се издигаха около брега на Западното езеро. Той се учеше от нея как да се покланя толкова ниско, че главата му да докосва пода и как да коленичи пред дядо си в празнични дни. Скоро той знаеше как да извършва дребните служби с вежливост, дължими на прадедите в прадядовския хол. Палеше свещи за тях, гореше благоухания и занасяше пред техните олтари паниците, съдържащи храноприношения.

Той пускаше ракети във външните дворове заедно с братовчедките си, които бяха по-възрастни от него; първо — това беше забавно, а второ — то прогонваше злите духове. Братовчедите му го научиха и на играта на пръсти и на някои шантунски клетви, които бяха научили през ония дни, когато живееха на лодката. Но неговият най-добър и най-интересен приятел беше Синсонг, синът на неговия учител.

Синсонг се явяваше с поклон и чакаше вежливо, докато баща му, старият учител, освободеше своя ученик.

— Направи ли дракона? — попита го веднъж Юцинг нетърпеливо, когато прекосяваха двора.

Дългата синя роба на Синсонг вдигаше прах на малки вихрушки по каменната настилка. Той беше на двадесетгодишна възраст, но още не беше женен, което силно безпокоеше баща му. Той се усмихваше на себе си, като извади хвърчилото от дървената барака до кухнята. Беше го направил за Малкия господар и то представляваше голям, жълт, чудесен дракон с очи. Юцинг викаше от радост. Синсонг, по-младият учител, както го наричаха, се домогваше до приятелството на детето-мъж — Малкия господар, чрез множество малки подаръци и любезности. Той имаше свои причини за това.

На Юцинг бе разрешено от баща му да ходи с по-младия учител да играе с хвърчилото. Все пак той не беше свикнал с многолюдните улици и се държеше здраво за ръката на своя възрастен приятел. Не беше свикнал да ходи пеша, защото обикновено го носеха на седалка, както подобаваше на сина на едно голямо семейство, и по тази причина лесно се задъхваше. Синсонг пак се усмихваше на себе си, но не забавяше крачка.

— Баща ти може да вдигне цял бик, а ти се задъхваш, ако трябва да извървиш две ли — каза той предизвикателно.

— Не съм се задъхал — каза Юцинг рязко, мъчейки се да си поеме дъх.

— Знаеш ли защо е така? — попита младият учител. — Баща ти е бил кули, затова има сила. А ти си слаб и не струваш повече от една захаросана лотосова ядка.

Синсонг беше единственият човек, който разказваше на Юцинг истини за семейството му; въпреки това Малкият господар, ценният син на къщата, беше силно привързан към него и се гордееше с привилегията да дружи с него. Най-сетне двамата стигнаха до необработваемата земя на склона на един хълм и Синсонг се затича умело срещу вятъра, за да издигне хвърчилото. След това на Юцинг бе позволено да опита и той и когато успя и хвърчилото полетя нагоре към облаците, а връвта дърпаше ръката му като нещо живо, той се почувства горд и щастлив.

— Какво учи днес, малко папагалче? — попита по-младият учител. — Конфуций! — каза той, смеейки се. — Този глупав стар бърборко! Колкото повече учиш, толкова по-глупав ще ставаш. Конфуций е приспал толкова дълбоко хората на Китай, че те не могат вече да се събудят.

Като слушаше такива думи, Юцинг го побиваха леки тръпки.

— Ти трябва да се научиш да мислиш самостоятелно, вместо да дърдориш, каквото си научил наизуст — продължаваше да развива Синсонг своя план за превъзпитанието му. — Не вярвай на нищо от тези глупости. Какво добро е последвало за Ву Менг, като се е оставил да го хапят комарите? Заради това те са изсмукали по-малко кръв от родителите му. Какво ще кажеш? Менг Цунг излязъл сред най-дълбоката зима да търси бамбукови филизи за болната си майка и Небето сторило така, че те да поникнат изпод леда, защото той бил добър син ли? Небето не прави нищо подобно, Малки господарю, и ако ти се уповаваш на неговата помощ, няма да идеш надалеч.

Юцинг слушаше ужасен тези саркастични и бунтовнически мисли и се чувстваше така, като че ли е оставен без легло и подслон. Той се помъчи да си припомни каквото беше учил.

— Пътят на ученика е пътят на смирението и подчинението и той приема с вяра всяка дума на своя учител — каза той, за да упрекне младия учител.

Синсонг се изсмя високо.

— Добро възражение, мой малък ученико! — извика той. — Но има и това: „Ако заповедите на бащата са лоши, синът трябва да се противопоставя, а министърът трябва също така да отказва подчинение на онзи, който е над него.“ Такова е правилото: „Не се покорявай, ако заповедта е лоша.“ Аз ще ти кажа нещо и гледай да го запомниш: нашето учение не е добро. То е като отровния пушек на опиума, който замъглява мозъка и отравя човека с фалшиво задоволство, като го довежда до разруха. Но нещата ще се променят, и то скоро.

Нищо чудно нямаше в това, че след такива невероятни приказки сънят на Юцинг биваше неспокоен.

Дните, когато баща му пристигаше от Шанхай и оставаше да живее в къщата, Юцинг прекарваше в една смесица от празнично настроение и страх. Даваха му подаръци — едно дървено конче, една пушка, която изстрелваше тапа, ако се манипулираше правилно с нея. Баща му се изсмя така гръмогласно, че написаните свитъци по стените започнаха да се люлеят насам-натам. Той направи една кръгла мишена и във вътрешния двор двамата заедно се упражняваха в стрелба.

Майката носеше най-хубавите си дрехи, когато бащата дойдеше вкъщи, и напудряше лицето си с бяла пудра, а в косата си забождаше една пеперуда от нефрит. С нисък и вежлив глас тя му разказваше всичко около работите в домакинството. Бащата понижаваше гласа си, когато говореше с майката, и от вниманието на Юцинг не убягваше това, колко вежливи са родителите му един към друг. Понякога той въздишаше боязливо. Писано беше: „Към майка си трябва да храним любов, към своя Върховен господар — уважение, обаче на баща си дължим както любов, така и уважение“.

Вечерно време и до късно през нощта откъм павилиона можеха да се чуят звуци от лютня и пеене, миризма от сладки благоухания се разнасяше във въздуха, а по изблиците на висок, гърлен смях Юцинг можеше да разбере, че Големият господар е пиян. По-младият учител също биваше понякога пиян; той често ходеше в чайните салони, но това, което пиеше там, беше жълто вино, а не чай. Когато се върнеше вкъщи, той заставаше в първия двор, където фенери висяха на бамбукови триножници, за да осветяват пътя за гости, и държеше речи.

— Старата тигрица в Пекин е една глупава стара жена, която води страната към провал, и нас ни управляват група смрадливи евнуси. Дават власт не на мъдрия човек, а на онзи, който откупи със сребро службата си. Централното царство е прогнило и вони като мъртво животно край пътя.

Вратарят и прислужниците се смееха и си правеха шеги с него и най-сетне веднъж един от тях го бутна уж случайно и той падна в малкото езеро между лотосовите цветове. Юцинг се смя, като го заболя корема.

Майка му му говореше за съвсем различни неща, когато той седеше до нея, а тя бродираше цветя върху копринен плат. Той слушаше за дядо си, мандарина. Върховният човек, който следваше идеала на Конфуций: да уважаваш по-старите от теб, да бъдеш благ към прислужниците си, лоялен — към трона, да се държиш към бедните твърдо и без високомерие. Дори споменът на покойния мандарин му оказваше миротворно въздействие. Юцинг правеше особено нисък и съвършен поклон пред плочицата на домашния олтар в хола на неговите прадеди, която носеше името на дядо му.

Дядото бе екзекутиран наскоро след като предсказанието на Синсонг се оказа вярно и провинциите се възбунтуваха и отхвърлиха господството на династията Манчу. По-младият учител ненадейно се появи с пушка, на която за по-голяма сигурност стърчеше и един нож; с него той пробождаше страховито и заплашително въздуха. Едва тогава в семейството на Чанг разбраха, че той се е числил към тайното общество на възрастните братя и че беше помагал като подбудител на бунта.

По улиците имаше стрелба, а трупове плуваха в езерото между стеблата на лотосите. Една сутрин жълтият императорски дракон изчезна и на негово място по улиците се развя новото бяло знаме с червен кръг и древния знак „кхан“.

Синсонг обеща да закриля къщата, която беше проявила доброта към него и към неговия баща и действително, бунтовниците свръщаха настрана от нейните порти и я оставяха незасегната. Бащата на Юцинг спокойно пъхна ръцете си в ръкавите си и направи едно вежливо и полезно посещение на новите господари в яменското управление. Юцинговият дядо, този благороден човек, бе обезглавен публично на пазарния площад заедно с петима други императорски чиновници, които отказаха да се присъединят към революцията. Обикновеният народ, който нямаше нищо против него, присъстваше на сцената и го окуражаваше, любопитен да види дали той ще запази самообладание дори когато мечът се спуска над него. Той постъпи точно така и разказът за неговата екзекуция беше постоянно преразказван на неговия внук. Той беше зрител на сцената заедно с останалите членове на семейството, но му прилоша; получи треска, която му даде възможност да се скрие зад завесите на леглото си и да се отдаде на нежните грижи на майка си, на леля си и на своята найма, докато революцията премина и улиците станаха отново спокойни. По-младият учител беше сега важен човек в полицията. Той запази пушката си и не пускаше вече хвърчила из въздуха.

През годините, които последваха, често имаше стрелба по улиците и война около стените на града, но никакво зло не сполетя Чанг и неговия голям дом, защото банкерът винаги знаеше как да поддържа приятелство с онези, които имаха надмощие в дадения момент. Животът в неговите дворове, къщи и градини запазваше своя равен ход.

Така растеше Юцинг, заобиколен от благородния пейзаж на Западното езеро, чиито приятни брегове бяха заобиколени от жилищата на богатите и силните и от храмовете на боговете. Хиляди образи на Буда бяха издълбани в старите скали на Лингийн. През нощта плуваха лодки по гладкото езеро, а хората в тях ядяха и пиеха. Сутрин розови мъгли се стелеха над пейзажа, а през тях стърчеше високата игловърха пагода, сякаш плуваше във въздуха. Така се пресичаха и кръстосваха много нишки, за да се изтъче материята, от която беше направен Чанг Юцинг, чак до времето, когато той тръгна в училището Сен Джон в Шанхай.

Причината, поради която баща му го отдели от къщи и от семейството му, беше смешна, макар че тя предизвикваше у Чанг Бо Гум страшен гняв. Един ден, когато Юцинговата майка беше излязла от къщи, за да иде в Храма на почиващия облак, наложничките използваха този рядък случай, за да напуснат своя двор и павилиона и да се поразходят наоколо из другите дворове. По това време в къщата имаше четири наложнички, красиви млади момичета, които Чанг беше избрал и купил на различни места. Те бяха опиянени от малкия дял свобода, на която се радваха този следобед, и смехът и бърборенето им огласяваха дворовете. Сигурно са скучаели до смърт в своя павилион в отсъствието на техния господар и заповедник. Хвърляха оризови зърна на златните рибки в басейните, обръщаха костенурките по гръб и ги оставяха да се гърчат, подсвиркваха на птичките, които висяха в кафези по клоните, които поддържаха галериите. Юцинг попадна в ръцете им, когато минаваше в своята дълга синя дреха, държейки скромно под мишница кутията си за четки, рисувалната си кутия и книгите си. Той сведе поглед и се опита да мине покрай тях и да иде в стаята си. Но те се шегуваха така очарователно с него, а също и обърнатите костенурки го забавляваха толкова много, че най-после той започна да се смее и забрави достойнството, присъщо на единствен син и млад ученик. Всичко завърши с това, че момичетата взеха Малкия господар със себе си в своя павилион и играха с него така, както биха направили с една жива, послушна и развълнувана кукла; когато леля му го намери, той беше пиян, а лицето му беше нарисувано с бели и червени бои. Понеже наложничките го бяха натъпкали със сладкиши и оризово вино, през цялата нощ той се чувстваше зле и постоянно повръщаше в леглото си. На следващия ден баща му пристигна от Шанхай и майка му се оплака пред него. Бащата на Юцинг, Високопоставената личност, отиде в павилиона и хубаво наби момичетата. След това момчето бе отведено в Шанхай.

Сътресението от чуждестранното възпитание, като се сблъска с неговото китайско детство, беше тъй силно, че Юцинг го издържа само защото беше китаец. Китайският темперамент е като водата, която, колкото и да е смутена и развълнувана, винаги се връща към своята равна повърхност. Юцинг беше дете и китаец и скоро се приспособи.

Той учеше английски и изучаваше Библията. „Отче наш, който си на небето…“ — това той разбираше лесно. Това беше почти китайска работа, едно семейство от братя во Христа с един баща над тях. Той обикна много Исус, който ходеше в бяло облекло и беше кротък и благ към хората. Исус можеше да възвърне мъртвите към живот, което беше нещо повече от онова, което можеше или беше се опитвал да направи Конфуций. В ума на Юцинг Исус и учителят, който му разказваше за Него, вървяха заедно. Учителят също носеше бели дрехи през лятото и беше благ към децата, затова Юцинг винаги си представяше Исус като отец Томас Уорън, който им преподаваше закон божи.

Чанг Юцинг много се радваше, че ще бъде покръстен, и след известни увещания прие името Джон. Понеже американците правеха всичко наопаки, те трябваше да обърнат и името му и от Чанг Юцинг той стана Джон Чанг. Всичко у тях беше различно — дрехите, леглото, молитвите, начинът, по който поздравяваха, съществените неща в живота. Книгите се четяха отзад напред, писането ставаше встрани вместо от горе на долу. Жените носеха дълги роби, мъжете — палта и панталони, противно на всяко благоприличие. У тях вкъщи беше невежливо да се затваря вратата, тук не позволяваха да се оставят вратите отворени. Най-лошо от всичко беше, че трябваше да хваща ръката на другите хора, когато поздравява, вместо да държи собствената си ръка, защото това се струваше на Джон невежливо и неприятно. През последните години, през цялото време на своето американизиране той никога не можа да преодолее неудобството и срамежливостта, които изпитваше, когато трябваше да стисне ръката на друг човек. Щом свършиха уроците му по китайски, той остави настрана четките за рисуване и кутията с боите и се научи да пише — отначало с тебешир, а после и с писалка. Той жадно поглъщаше новото учение, учението на чужденците, защото беше внук на учен и роден да бъде ученик. След известно време започна да изпитва голямо възхищение от своите чуждестранни учители. Той откри с изумление, че тези варвари, каквито несъмнено бяха, отдаваха толкова голямо значение на чистотата и доброто държане, и знаеха толкова много, и можеха да правят толкова много работи, за които синовете на централното царство не знаеха нищо. Неговото първо пътуване с железницата му направи по-силно впечатление от всичко друго и той заяви, че има намерение да стане инженер и да построи такива железни пътища в цялата страна.

Хенри Уонг, момчето на съседното легло и след известно време негов най-добър приятел, му се смееше.

— Те са дяволи, и то — нещо повече — глупави дяволи. Не се оставяй да те омотаят — казваше той. — Ние лесно можем да научим това, което знаят те, но това, което ние знаем, те никога не могат да научат.

И той започна да размотава всичко, каквото имаше против чужденците. Те били дошли в страната неканени и нежелани; въвели опиума и обявили война на Китай, за да принудят страната да купува техния отровен пушек; присвоили си всичко онова, което било от някаква полза или значение за страната — въглища, минерали, сребърните и медни мини и железниците; техните военни кораби лежали в голямата река и заплашвали със своите топове; чрез договори били взели в собствените си ръце важните градове по брега; установявали се в страната със свои собствени войници и пушки, военни кораби, полиция, училища и съдилища, като че ли не били нашественици, а господари и заповедници на страната. Крайно време било Китай да се пробуди и да ги изхвърли. Те имали достатъчно пространство в собствените си страни, а Китай не бил колония.

Джон Чанг беше изненадан от тези познания, но Хенри му разказа, че баща му бил един от водачите на революцията и че сега бил в Пекин в правителството на Юан-Ши-Кай.

— Щом презираш и мразиш толкова много чужденците, защо ходиш в тяхното училище и ставаш християнин, и дори приемаш името, което те ти дават? — попита Джон.

Хенри само се изсмя.

— Християнството — това е само докато минем моста — каза той, употребявайки с презрение израза на кулите. — Ние трябва да научаваме от чужденците всичко, от което имаме нужда, за да го използваме срещу тях.

Това беше просветление за Джон и той започна да гледа с критични очи учителите си. Той скоро видя техните недостатъци и техните смешни страни и композираният портрет на Исуса и на отец Томас Уорън изгуби своята магия и стана само глупав.

В страните отвъд големите планини избухна голяма война. Русия, Германия, Франция, Англия и много други по-малки, по-незначителни страни. Един ден в училище им казаха, че Америка и Китай се бият на една и съща страна против едни и същи неприятели. Понеже в Китай имаше винаги война, учениците посрещнаха със спокойствие новините. Но когато войната свърши, се видя, че Хенри Уонг имаше право. Китай се беше присъединил към войната, за да си възвърне от германците провинцията Шантун. Но ето че сега държавниците от чуждестранните нации в Париж дойдоха до заключението, че японците трябва да имат тази богата провинция.

— Това показва колко добри приятели са американците — забеляза Хенри на Джон, който беше твърде умърлушен, за да може да отговори. За него, както и за всеки китаец, приятелството значеше здрав съюз. Той беше разочарован. Японците, мургавите джуджета, бяха презирани. Те бяха спечелили вече една война срещу Китай и самоуважението на китайците беше получило жесток удар.

Когато станаха известни безсрамните двадесет и едно искания, които те представиха на китайците, целият гняв и огорчение се концентрираха срещу японците. Исканията бяха напечатани върху книжни ветрила, така че да бъдат извиквани в паметта на китайците всеки път, когато се отвореше ветрилото. Един позив за бойкот на японските стоки бе залепен на портите на Пекин. Студенти и ученици нахлуха в магазините и изгориха всичко японско. Понеже не разбираха много от тези работи, те горяха и китайски стоки и търговците понесоха големи загуби. Искаха да нанесат щети на Япония, но нанасяха щети само на себе си. Хвърчащи листчета минаваха от ръка на ръка в училище. Хенри ги беше внесъл. „Бойкотирайте Япония! Долу английските империалисти! Долу прогнилото правителство! Студенти, работници, селяни, съединявайте се!“. По хвърчащите листчета имаше картини, така че дори неуките кули можеха да ги разберат. Китай отрязваше главата на Япония с един голям касапски нож. Ножът беше бойкотът. Спокойствие цареше на повърхността, по вежливо неизразителните лица, обаче отдолу училището кипеше. Джон Чанг преминаваше от едно убеждение към друго. Той беше роден с един зъб в устата: трябваше да стане водач на хора. Но той не знаеше какви хора да води и накъде да ги води.

Често в неделни дни баща му пращаше автомобила си. Двамата разговаряха, изяждаха огромно количество храна, отиваха на театър и прекарваха великолепно времето. След свирените на хармониума химни и след неговите английски уроци беше облекчение да слуша дървеното тракане на музиката на сцената и декламациите на актьорите. Имаше комични диалози и чудесни борби. Юцинг — защото, когато беше с баща си, той ставаше отново Юцинг — трескаво дъвчеше динени семки; главата му се сгорещяваше, той се смееше така като пиян и постоянно бършеше лице с горещата влажна кърпа.

Баща му се смееше, когато Юцинг започнеше да говори по политически въпроси.

— Който е мъж, запазва спокойствие — казваше той просто. — Когато дойдеш на работа в банката, ти ще имаш всякакви приятели — китайци, японци, американци, англичани. Парите говорят на език, който всички разбират.

Джон оставаше в неловко положение. В училище беше научил, че стотици и хиляди християни бяха умрели за вярата си. Това беше втълпило и у него вярата, че си струва да умре човек за убежденията си. Той беше готов да умре — само че още нямаше убеждение. Само опитваше пътя си към една нова вяра.

Междувременно Хенри бе заловен да чете гласно в спалнята една брошура против чужденците и бе изключен.

— Толкова по-добре, ще ида в Кантон — каза той на Джон. — Там именно водачът се подготвя за новата революция.

Всеки роптаеше и разправяше шепнешком, че е нужна нова революция, защото откакто военачалниците установиха своята власт над провинциите, работите тръгнаха по-лошо, отколкото по времето на династията Манчу. Джон, който трябваше да решава задачите си по аритметика, завиждаше на Хенри за изключването.

Идеите, които вдъхновяваха младия Китай, проникваха до него по различни канали. Много пъти в неделя той подправяше една бележка от баща си, с която уж последният иска да бъде пуснат в отпуска сина му, за да иде при него, макар Юцинг да знаеше добре, че Б. Г. Чанг не беше в града. Училището беше на края на града и той вървеше по малките улички на предградията, заставаше пред отворените будки — защото за китайците нямаше неделни дни, — пиеше чай в някой чаен салон, вслушваше се в препирните на по-старите хора и в разговорите по ъглите на улиците, докато минеше някой полицай и с удар на бамбуковата си пръчка не разпръснеше насъбралите се. Джон вземаше една рикша — баща му винаги му даваше достатъчно пари за дребни разходи — и казваше на нейния кули да го отведе в Международната колония. Той се радваше, че е в състояние да чете фирмите на чуждестранните магазини и дори да разбира откъслеци от разговорите на минувачите. Денят завършваше с посещение в някое от новите кина, където той седеше със затаен дъх и се взираше в чужденците на екрана. Правеше му безсрамно удоволствие да гледа как мъже и жени разговаряха публично помежду си, прегръщаха се и се милваха взаимно по начин, който подхожда само за тъмнина, за тишина и за легло. Той разбираше повечето от надписите и често се смееше сърдечно в себе си, когато откриваше някоя шега. Сякаш беше застанал с двата си крака на два континента. Той не спадаше към чужденците, макар че разбираше техния език и техните идеи и беше възприел тяхната вяра; но не принадлежеше и към своя народ, защото се беше вече твърде отдалечил от неговата простота, неговите суеверия и неговото задоволство.

Той забелязваше това още по-ясно, когато дойдеха празниците и се върнеше у дома си при Западното езеро. Щом пристигнеше на гарата, той срещаше по-младия учител, Синсонг, в униформа на низш чиновник с очила от обикновено стъкло, за да му придават достойнство. Той преглеждаше багажа на всеки пътник, който слизаше там и от много от тях събираше такса, една транспортна такса в името на генерала, който командваше областта в дадения момент. Когато се приближи Джон Чанг, Синсонг преглеждаше с вид на важност и съмнение паспорта на един англичанин.

— Но аз казвам, че паспортът ми е напълно в ред — повтаряше англичанинът нетърпеливо и с досада на собствения си език.

Джон се усмихна, когато забеляза, че учителят държеше паспорта с горната страна надолу; горният край беше надолу, а лявата страна беше вдясно и той си извиваше главата с отчаяната надежда, че ще може да разчете чуждестранното писмо, ако го обърне перпендикулярно, както беше свикнал. Джон би искал да му се притече на помощ, но това щеше да понижи престижа на стария му приятел, затова остави англичанина да ругае и да плати незаконната такса, докато учителят си придаваше вид на вицекрал.

След като всички излязоха от гарата, той попита вежливо Синсонг за здравето му.

— Много съм добре и паницата ми за ориз е пълна — похвали се Синсонг.

Той пристъпваше от крак на крак със своите шумни кожени обувки и потупваше униформата си, за да изтъкне пред Малкия господар своята голяма важност. Сам Джон пък беше облякъл своята дълга синя роба на китайски студент за завръщането у дома си и съвсем естествено отново беше придобил приведеното и небрежно държание, което беше наследил от няколко поколения свои учени предци. Той беше отново Юцинг, единствената звезда и скъпоценният син на семейството на Чанг. Повика един кули с рикша и докато човекът припкаше с него през града по познатите, многолюдни, оживени улици, той разговаряше с него за едно и друго.

— Всичко е по-лошо от всеки друг път — казваше този кули. — По-рано, когато още носехме плитки на главите си, изцеждаха от нас само медни монети, а сега ни вземат сребърни таели.

Но той се смееше, като казваше това, защото имаше пътник и щеше да спечели достатъчно, за да си купи ориз за вечеря. Юцинг си пое дълбоко дъх. Езерото, бреговете. Игловърхата пагода отсреща хълма, белосаните наскоро стени, черните двойни порти, вратарят, дебел и самодоволен, каквито бяха всички вратари…

Когато пак седеше заедно с майка си, Юцинг се чудеше защо в училището беше изпълнен с безпокойство. В стаята на майка му цареше такъв мир, че можеше да се чуе как нежно звънти въздухът като сребърни капки в златна паница. Майка му му подаде със собствените си ръце паничката с чая и той забеляза, че тя беше облякла една хубава бродирана дреха по случай завръщането му, както правеше в по-раншни дни за баща му. Но забеляза също, че тя беше оскубала косата си и носеше по старата мода една черна мрежа на косата си, както и че беше облечена в дрехи с тъмни цветове и не беше вече напудрена, защото беше остаряла и желаеше да бъде почитана заради това. Той пресметна възрастта й; тя не можеше да бъде на повече от тридесет години. Помисли си за американските и френските жени в Шанхай с тяхната пресилена и креслива младост и за неприличните филми, които беше гледал — и майка му изглеждаше сега по-благородна и по-достойна за уважение от когато и да било по-рано. Тя му задаваше различни въпроси, а той й разказваше различни лъжи, защото за нея истината би била непонятна и обидна. Той не й каза, че е станал християнин и че е приел чуждестранно име. Напротив — отиде с нея пред домашния олтар и направи пред духовете на своите прадеди своя дълбок котау, както беше правил като дете. И след малко се почувства пак доволен, в мир и на истинското си място като син и потомък, като мъж и бъдещ баща на идни поколения.

Леля му, която изглеждаше сега също като върбово дърво през зимата, когато то сведе над реката своите обезлистени клони, донесе в спалнята му съд с гореща вода, за да може той да се измие. Тя въздишаше и се оплакваше като старите жени: прислужничките тичали по улиците като кучки, каквито и били, а прислужниците държали бунтовнически речи в дворовете. И нищо чудно нямало в това, че всеки месец някой нов генерал ставал господар на града, а властите не били вече власти. Юцинг чуваше нощно време нейната силна, глуха кашлица. Кашляха във всички дворове на имението и във всички сгради — той никога по-рано не беше забелязал това. Един голям водач би трябвало да им даде нови дробове, мислеше си той, като заспиваше.

На следващия ден той направи посещение на стария учител в стаята му. Учителят беше почнал да чува трудно и по тази причина викаше, като говореше с Юцинг.

— Надявам се, че си донесъл със себе си цял склад от чуждестранното учение — извика той иронично. — Изпразни склада и позволи на смирения млад учител да научи и той нещо.

Той се наричаше млад от преголяма скромност.

Юцинг седна срещу него, както правеше, когато вземаше първите си уроци, и нарисува с четката за рисуване няколко от чуждестранните букви. Учителят ги гледаше с извърната настрана глава.

— Това не е трудно да се прочете — каза той. — Една луна, един мъж, един покрив, една жена. — Той взе четката за рисуване и бързо нарисува три пъти една от буквите. — Три жени — ето ви знака за кавга — каза той закачливо.

Юцинг не можа да се сдържи да не се засмее при това приложение на китайските йероглифни принципи към чуждестранните букви. Той разказа на стария човек за Исус, Великия господар на чужденците, а учителят забеляза небрежно:

— Да, да, чувал съм.

Но той наостри уши, когато Юцинг му разправяше за нахранването на пет хиляди души, защото забележително беше, че Господарят е бил в състояние чрез магия да създаде ядене за пет хиляди души само от пет самуна и две риби. Особено впечатление правеше на стария учител това, че останали дванадесет коша трохи, и той казваше почтително:

— Той трябва да е имал голямо достойнство, щом като се е ползвал с толкова голямо благоволение.

— На моя необразован син бе дадена служба като митнически чиновник — казваше той друг път. — Сега вече не е необходимо да държиш изпит, за да станеш чиновник. Достатъчно е да ближеш слюнката на някой генерал и да казваш, че е мед.

Юцинг не можеше да не се усмихне на тази ревност на стария човек; той беше учил години наред, без да може да напредне повече. И така, като се усмихваше и говореше, и слушаше познатите звуци, като спеше в леглото си от детинство и беше наглеждан от своята стара найма, Юцинг чувстваше как къщата постепенно става пак негов дом. Когато се върна пак в училището след ваканцията, той се чувстваше там отначало като чужденец; същият процес се повтаряше година след година.

Юцинг напусна училището, когато беше на осемнадесет години, и баща му го заведе вкъщи, но този път, вместо да пътува с железницата, те пътуваха в неговия голям нов автомобил. Един прислужник седеше до шофьора и надуваше свирката, за да обърнат всички внимание на това, че минава голям господар; защото макар и да е скромен господарят, прислужникът трябва да се хвали със славата на своя господар, за да има голям авторитет.

Преди пътуването да свърши, баща му беше изразил вече мнение, че е време за Юцинг да се ожени, а когато двамата пристигнаха вкъщи, разискванията бяха продължени в присъствието на майка му. Досега Юцинг не беше имал никакви връзки с жени, защото възпитанието, което получаваше в училището Сейнт Джон, го беше направило доста плах в това отношение. Баща му се смееше.

— Дворовете са пълни с робини — казваше той, — а ти си господар.

Но Юцинг каза спокойно, че по-скоро би се оженил, а майка му каза:

— Документите бяха подписани преди дванадесет години и Фонг Юнг ще ти бъде много добра жена.

Под влиянието на цялото свое чуждестранно възпитание Юцинг беше почти забравил, че е сгоден за Фонг Юнг още когато беше на шест години. Сега той си спомни, че едно време беше тичал по дворовете с едно слабо, малко момиченце и беше играл с него, но от тогава споменът беше затрупан от много други спомени. Майка му понякога беше споменавала името й в празнични дни.

— Фонг Юнг нарисува това ветрило за мен. — Или: — Фонг Юнг чете вестника гласно пред мен, но аз съм такава глупава стара жена, че не разбрах и половината от това, което тя четеше.

Бащата на Фонг Юнг бе едър земевладелец и прочутият чеклански чай беше отглеждан на неговите земи. Той беше богат търговец на чай, но не седеше в магазина си, както правеха малките търговци, а продаваше своя чай на едро на чужденците, които със своите кораби го изнасяха по целия свят.

Бащата на Юцинг беше почти изненадан, че синът му не направи никакви възражения за оженването му по стария обичай. Истината беше, че Юцинг отстъпваше по тази точка, защото смяташе да моли баща си за по-важни неща или, ако е необходимо, да ги изтръгне от него; затова той следваше старата максима да отстъпва малко, за да печели много. Той каза само:

— Не искам да имам жена с пристягани крака.

А старият Чанг го погледна закачливо, сякаш искаше да каже: какво знаеш ти за женските крака!

Но майка му каза успокоително:

— Фонг Юнг има големи крака, носи дрехи по новата мода и е ходила в новото училище.

Тогава, след кратко мълчание, Юцинг добави по-срамежливо:

— Освен това искам да я видя, преди да се оженя за нея.

Майка му само се усмихна на това и не отговори нищо. Документите бяха подписани и семейството на Чанг не можеше в никакъв случай да се откаже от женитбата, без да нанесе смъртна обида на семейството на Фонг Юнг.

Няколко дни по-късно майката на Юцинг помоли сина си да я придружи в Храма на пурпурния облак и там той видя Фонг Юнг, която беше отишла там по същото време с майка си, за да се помоли и да принесе пред олтара книжни пари и благоухания. Тя беше дребна и носеше копринен жакет, бродиран с бледожълти цветове, една пола по модата и обувки в западен стил с високи токове — такива, каквито носеха дамите в Шанхай. Беше свела поглед надолу към благоуханната пръчица и дори с трепване на клепачите си не даде да се разбере, че е наблюдавала Юцинг Чанг.

Юцинг не беше сигурен дали тя му харесва или не. Той помоли баща си да отложи женитбата с няколко седмици и Чанг се съгласи, защото гадателите също смятаха, че един определен ден през следния месец щеше да бъде най-благоприятен.

— Бих искал да попътувам малко с един приятел — помоли Юцинг.

— Докато родителите са живи, синът не трябва да пътува из страната. Ако пътува, тогава пътуването трябва да бъде насочено към някое определено място — цитираше Чанг, смеейки се на себе си. — Станал си истински американец! Американците винаги са на път — добави той, гордеейки се донякъде със сина си.

Като говореше, той си спомняше за собствената си младост и за неспокойствието, което го тласкаше по реката, затова разреши на момчето да замине. Юцинг телеграфира на Хенри, с когото се беше срещал скоро в Шанхай, и му съобщи, че е готов да се присъедини към него. Той хранеше тайната надежда, че като пътува със своя приятел, ще може да си изясни намеренията за своето бъдеще; защото Юцинг носеше недоволство и смут в душата си подобно на толкова много от по-младите негови сънародници.

Конфуций принадлежеше на миналото и не можеше да помогне на тези хора. Императорът — баща на страната, губернаторът — баща на своята област, бащата — глава на семейството, семейството — по-важно от общността, общността — по-важна от нацията, а почитта към първите — по-важна от активния живот. В продължение на четири хиляди години Китай беше вярвал, че папагалското заучаване на тези морални принципи и способността да се съчини едно стихотворение прави човека съвършен, както и че физическата работа е долно и унизително нещо. Резултатът беше, че цялата страна беше осакатена и парализирана и трябваше да се подчини на чуждестранната диктовка.

Християнството, учението на Великия господар Исус, добро учение в края на краищата, но никой не го следваше. Погледнете колонията на чужденците, християните. Свърталища, в които се пуши опиум, адски дупки, в които се играе комар, вертепи. Мошеничество и безсърдечно преследване на печалби, всеки християнин — враг на своя съсед, а всички заедно — врагове на Китай. Обичай ближния си както самия себе си? Християните не бяха толкова глупави, че да вярват в такова ексцентрично наставление.

Лао Дзъ, големият отрицател: с неговия принцип за Ву Вей, пълната пасивност? Всяко действие води до страдание: — затова — не върши нищо. Юцинг беше твърде млад, за да се оттегли в някоя пещера, да си пусне брада и нокти и да се отрече от света. Религията на Буда препоръчваше в голяма степен същото, а бръщолевенето на православните свещеници за О Омни-Падме-Хум беше добро само за жени и деца.

Революцията беше пропаднала и републиката стана кървава игрална маса за военачалниците. Да живееш в разбирателство с тях и да търсиш тяхното благоволение за своето собствено преуспяване, както правеха баща му и много други хора, това значеше само страната да затъва по-дълбоко в нещастието. Юцинг не беше достатъчно християнин, за да се съюзи с чужденците, но не беше и само китаец, за да бъде доволен от начина, по който се развиваха нещата в Китай. Той беше чел вестници, слушал беше речи. Хенри беше му писал много възбудени писма от Кантон и му беше изпратил няколко брошури. Сега Юцинг искаше да пътува заедно с него, да гледа със собствените си очи, да мисли със собствения си мозък и тогава да реши сам за себе си как трябваше да се измъкне от забъркаността на сблъскалите се една с друга идеи. Така двамата приятели започнаха своето пътешествие.

Те пътуваха с влак и с параход; спираха в малки градове и села; вървяха пеш от село до село или ги отнасяха на седалки до някой храм, където се събираха поклонници.

Както неговият дом на Западното езеро, така и училището му бяха досега истински затвори, където Юцинг виждаше само онова, което искаха да му покажат. Сега най-сетне той виждаше действителността. Виждаше несправедливост и лишения, насилие и беззащитност, подкупничество по върховете и потисничество в низините; виждаше потъналите в пороци генерали с техните войски от жени; съсипията на момичетата в селата, публичните екзекуции на невинни хора; виждаше мръсотия и глад, наводнения на едно място, суша — на друго и болести — навсякъде; виждаше народа, своя народ, един народ, който беше живял така четири хиляди години и още продължаваше да живее по този начин. Виждаше неговия търпелив, неуморен труд, неговата сила, която се задоволява с най-простото ядене и продължава да съществува и тогава, когато е стигнал вече до предела на гладната смърт. Защото добре беше да си жив и дори това беше нещо, с което човек можеше да се гордее. Той виждаше народа да се смее при най-малък повод и откри колко много неща народът намира за забавни. Виждаше неговото търпение и се натъкваше на мъдрост и у най-неукия кули. Виждаше любовта, с която хората се привеждаха над своите деца, и радостта, с която съзерцаваха луната, някоя върба или птичка. И си мислеше: Китай не може да бъде тъпкан, както водата не може да бъде тъпкана; който се опита да направи това, ще се удави, а водата ще си остане каквато е била по-рано. Китай ще бъде какъвто е бил.

Но тази мисъл, макар и утешителна, не беше достатъчна, защото Юцинг беше роден с един зъб в устата. От безкрайните разговори, които беше водил с Хенри, едно нещо изпъкваше с абсолютна сигурност. Всички тези хора възлагаха своите надежди на Новата партия, на млад Китай, на новата революция, която трябваше да дойде от Кантон и която беше обещал Великият учител, Сун Ят Сен.

Юцинг се върна у дома си и вечерта преди сватбата съобщи на родителите си, че няма да постъпи в банката, нито ще иска служба от правителството, нито ще следва в университета в Шанхай. Той нямало да иде дори в Америка, за да следва. Щял да отиде в Кантон, единственото място, където можел да иде млад човек.

В караницата, която последва, майка му, макар и да говореше с благ глас и с голяма вежливост, играеше главната роля, докато баща му не беше така упорит, както очакваше Юцинг. За банкера беше забавно да вижда, че синът му има своя собствена воля. „Младите, мислеше си той, имат нужда от големи приказки и възбуда. С течение на времето всичко това утихва“. Той беше наблюдавал често, че най-шумните политици скоро се успокояват и укротяват.

Сватбата бе отпразнувана по обичайния начин. Гостите пристигаха няколко дни наред. Те идваха със стотици, за да почетат дома на Чанг, и изпълниха всички дворове. Невястата бе донесена до портите на носилка с червени завеси и бродирана със злато, следвана от безкраен сватбен кортеж и от две музики, всяка една от които се мъчеше да надсвирва другата. Юцинг пренесе през прага невястата си и за един момент се почуди, като откри, че, тя беше лека и топла като оня вид папагал, от който беше взето името й.

След това всичко бе удавено в щедрото гостоприемство, в безкрайното наливане на вино за гостите и в поднасянето на храна, което беше дълг на младоженската двойка; в смях и викове, в музика и безброй ракети; в нямащото край угощение, в шегите на мъжете и шепота на жените, които пожелаваха на невястата да има сто сина. Миризмата от разляното вино и от гозбите с подправки проникваше в залата на прадедите и се смесваше с уханието на благовонията, които се пренасяха. Най-сетне на Юцинг започна да се вие свят от умора и от виното, което беше изпил, както и от възбудата.

Чак когато остана сам с младата си жена в спалнята, в главата му нахлу мисълта за това, колко чужди са си двамата, и неговата плът се боеше от нейната чужда плът. Завесите на леглото бяха дръпнати, а от балдахина висеше над възглавниците едно плоско блюдо с благоуханни йилейзански цветя. Стаята беше изпълнена с техния тежък аромат.

Чуваше се шумът от външния двор. По-наблизо — крякането на една жаба от басейна под къщата. От една закъсняла лодка, плуваща по езерото — стърженето на грамофонна музика. Юцинг гледаше паницата с вино на масата до леглото, което той и Фонг Юнг трябваше да изпият заедно. Той не знаеше какво да каже, затова попита плахо:

— Уморена ли си, Фонг Юнг?

Тя поклати глава и за пръв път го погледна право в очите. Беше седнала на един нисък стол, а той стоеше до вратата, която току-що беше затворил зад себе си. Тя каза почти страхливо:

— Съжалявам, че си бил принуден да се ожениш за мен. Това няма никакво значение. Искам само едно нещо от теб: не ме оставяй сама тук, в къщата на родителите ти, когато заминеш. Вземи ме със себе си, и тогава ще можем да се разделим веднага щом пожелаеш.

Юцинг не можа да продума нищо при това неочаквано заявление. Той направи стъпка назад към вратата, след това каза бързо:

— Не бях принуден. Видях те и ти ми хареса.

При тези думи Фонг Юнг му се усмихна така, сякаш той беше дете, нуждаещо се от утеха, и каза по-кротко:

— Може би лошо се изразих. Сега за пръв път говоря с млад мъж. Но смятам, че е нетърпимо да бъдем затворени в тази стая като две… две животни, които трябва да се съчетаят.

Юцинг си спомни топлината и лекотата на тялото й, когато я пренасяше през прага.

— Защо си толкова нелюбезна към мен? — попита той. — Не съм ти сторил нищо лошо. Няма да ти направя нищо, което ти не желаеш.

След като каза това, той видя, че Фонг Юнг бършеше с ръкава си сълзите от лицето си, и знаеше вече, че и тя се страхува също както и той.

— Защо се омъжи за мен, щом искаш веднага да се разведеш? — попита той.

— За да се махна от къщи — каза тя откровено.

Юцинг също седна на един стол. Той намали пламъка на лампата, която беше започнала да пуши, докато спечели време, за да отговори. Най-после той каза:

— Фонг Юнг, взех решение да ида в Кантон да уча медицина. Какво мислиш да правиш, след като се разделим? Може би също ще учиш нещо, както много момичета правят сега.

— В Кантон ли? — каза тя.

Тъмнината на очите й започна да се просветлява, сякаш свещ гореше в техните прозрачни дълбини. Ненадейно тя разкопча първите две копчета на своята червена сватбена дреха и бръкна между гърдите си, които бяха тъй малки, че атлазът над тях едва се издуваше, и извади малък къс коприна. То беше нещо подобно на знаме. Тя го приглади на коляното си и погледна очаквателно Юцинг. Една бяла звезда беше бродирана върху тъмната коприна. Звездата на Куоминтанга, Новата партия, звездата на китайската младеж. Юцинг отиде бързо при нея, взе малкото знаменце от полата й и го разгледа.

— Какво значи това? — попита той.

Преди той да разбере какво става, двамата бяха седнали плътно един до друг. Дрехата на Фонг Юнг още беше разкопчана.

— В училище имахме едно тайно дружество — „Кръв и желязо“ се казваше то — промълви тя.

Юцинг беше чувал за него; то имаше ядки в много от селищата, през които беше минал. Предпазливо и колебливо сложи той ръката си върху рамото на Фонг Юнг. Тя не се разсърди. Гледаше го с разтворени устни и с по-голяма доверчивост, но сълзите още блестяха на бузите й. Пръстите й се разтвориха като бледите листа на водната лилия. С жарка и почти изплашена радост Юцинг схвана, че беше намерил не само жена, но и другарка, един човек, който щеше да държи на него и да отиде където отидеше и той, както правеха жените на чужденците. Той започна импулсивно да я гали по рамото и да я нарича шепнешком с това ново име: Другарка, Цунг Цъ, Еднакъв стремеж.

Те чувстваха какъв ще бъде пътят им в бъдещето; не мислеха вече за старата форма на брака — в леглото господар, всякъде другаде гостенин, но бяха безпомощни, когато мислеха каква трябва да бъде новата форма на брака. Понеже бяха млади — един момък и една девойка сами през нощта — те завършиха в голямото легло зад притеглените завеси, в благоуханието на белите цветя, доволни и вече опознали се. След като беше преминала бурята и облакът се беше пръснал, както се казва в старите книги, Юцинг лежеше до жена си и държеше в ръце нежната й ръка. Никога по-рано той не беше докосвал ръката на жена, освен ръката на майка си. Обгърна Фонг Юнг и я притегли близо до себе си, плътно до кожата си, както леля му имаше обичаи да го държи плътно до кожата си, когато като дете го мъчеха лоши сънища. Така заспаха.

Те бяха две разглезени, слисани деца, когато пристигнаха в Кантон, но там получиха нова форма, показаха им нови идеи и цели и бяха въоръжени за сражение. В Кантон те научиха как се мъти революцията. Фонг Юнг, малка, нежна, скоро се разпали като нажежено до бяло желязо. Юцинг вървеше по-бавно по нейните следи, докато и той бе обхванат от духа на този град. Фонг Юнг забременя, но направи аборт при един руски лекар.

— Ние нямаме време да отглеждаме деца — каза тя. — Тази страна трябва първо да стане място, където народът може да живее достойно.

Понякога Юцинг се стряскаше от безогледната сила, с която студентките се хвърляха в делото на революцията. Понякога се боеше от Фонг Юнг. Понякога се боеше от нея самата.

Сун Ят Сен, един болен човек със зелено лице, четеше своите лекции. Чанг Кай Ши, неговият секретар, обучаваше офицери в своя офицерски учебен корпус и изграждаше революционната армия. Градът беше пълен с руси, които водеха със себе си и своите привърженици, мъже и жени от странни раси и със странни съдби. Русите организираха бунта. Денем и нощем печатарските машини печатаха плакати, позиви и манифести. Пари се изтръгваха от контрабандистите на опиум, от съдържателите на вертепи и от ползващите се с лошо име, прословути цветни лодки. Но благоразумни хора с добро положение и богатство също правеха дарения, за да бъдат в добри отношения с възможното правителство на бъдещето.

В движещите се писъци, с които Сун Ят Сен обичаше да сравнява своя народ, Юцинг и жена му бяха само дребни зрънца, носени от течението. Фонг Юнг, носеща късата пола на студентка, изпълняваше опасните задачи, които й поверяваха. Юцинг работеше под ръководството на Хенри в отделението за пропаганда. Той превеждаше лошия английски език на русите на добър китайски. Той беше наследил изтънчения стил на своя дядо мандарина. Понякога му позволяваха да съчинява той сам манифестите. От време на време го изпращаха да държи речи пред работниците, носачите и кулите. Най-голямата изненада за него и за неговите близки беше да открият, че Нов Китай имаше намерение да подпомага и тези долни хора. Юцинг винаги беше гледал на тях само като на животни. На партийните плакати можеха да се видят един студент, един работник, един войник, един селянин, една жена. Юцинг нямаше свои собствени идеи. Лозунгите на Сун Ят Сен бяха втълпени в главата му. „Единение! Народна власт! Благоденствие за всички“. Следваха нови лозунги: „Работници, съединявайте се! Долу чуждестранният империализъм! Свобода за селяните! Солидарност на земеделците и заличаване на техните дългове! Национализъм! Комунизъм!“.

Убийства, екзекуции, изстрели в нощта, контрабандно пренасяне на оръжия, измъчване на затворниците. Събрания, събрания, събрания. Потънали в пот тела на кули в тропическото лято на Кантон, натъпкани заедно в зали, дворове, гаражи и мази. Тяхната непрестанна кашлица. Изранените места на раменете им, където кобилицата ожулваше кожата им, мухите по загноясалите очи на старците, тяхното трудно дишане, тяхната бездънна мизерия, тяхното бавно пробуждане. Юцинг говореше с тях и свикна с тях. Той не можа да се научи да ги обича, защото гордата и морна кръв на мандарина, която течеше в жилите му, беше по-силна от пролетарската кръв на баща му. Но той се научи да ги съжалява и се научи как да им влияе чрез добре подбрани думи.

Не ставаше вече въпрос за следване. Юцинг и жена му имаха друга работа. Те трябваше да изпълняват поръчения с отчайваща спешност. Юнг заболя от малария. Треската я изтощи, тя отслабна, пламъкът у нея мъждукаше, но тя не престана да работи. Обикаляше и подбуждаше жените, тези тъпи животни, които непрестанно раждаха и убиваха деца, които оставяха деца да умират от глад, които продаваха деца, които се съгласяваха деца да бъдат изнасилвани за няколко медни монети. Ако успееше да запали една искра в техните тъпи лица, тя ликуваше тихо и нежно като птичка, която сутрин се събужда първа.

Сун Ят Сен умря. Но движението продължаваше. Генерална стачка в Хонконг, първия силен удар, нанесен на английския империализъм, първият знак за солидарност на работниците. В пристанището не се работеше, големият английски град бе парализиран. Чуждестранни топове и кораби в Бисерната река. Първите стълкновения между революционната армия и силите на северното правителство. Първите победи. Една сутрин Хенри лежеше мъртъв в канала до кофа с нощни нечистотии.

На Юцинг бе заповядано да замине за Чекиан, неговата провинция, чийто диалект познаваше. Той тръгна по селата и малките градове и говореше пред земеделците, които бяха изпаднали в ръцете на едрите земевладелци и лихварите. Фонг Юнг остана в Кантон, където беше нужна. Чак когато се разделиха, Юцинг разбра, колко необходима му е тя. Тяхната омраза към чужденците и горещото желание да помогнат на Китай ги привързваха по-здраво един към друг, отколкото би могла да направи това каквато и да било любов.

В Шанхай английска полиция беше застреляла китайски студенти. Всеки университет, всяко училище в страната отговори с избухване на гняв и възмущение. Отделението за пропаганда използва инцидента. Когато революционната армия под командата на Бородин и Чанг Кай Ши нахлу в северните провинции, Юцинг и жена му бяха за няколко седмици пак заедно. Когато Фонг Юнг, един измъчен болен войник в униформа, бе повалена от треската, Юцинг остана заедно с нея в странноприемницата на малкия град Фукан. Сега той съжаляваше, че не е лекар: знаеше твърде много, за да има вяра в местния лечител, но не знаеше достатъчно, за да може да й помогне. Фонг Юнг изгуби съзнание и той се боеше за живота й, затова изпрати една бележка до американската мисия и помоли омразния чуждестранен лекар да дойде на помощ на жена му.

Когато лекарят се наведе над леглото й, Юцинг бе завладян от един неясен и мил спомен. Отец Томас Уорън, Исус, уроците по закон божи в училището Сейнт Джон. Макар да беше само на двадесет и една година, Юцинг се чувстваше като стар човек — миналото лежеше толкова далеч зад него, толкова много неща се бяха случили. Очите на доктор Лий бяха сини, но не блуждаещи и призрачни; те имаха синия цвят на искрите, които чукът изтръгна от желязото. Той имаше червена коса, която се издигаше над челото му като раздухван от вятъра пламък, и малка, доста по-светла червена брада, вече прошарена с бяло. Имаше огромни крака, каквито имаха всички чужденци, и големи, твърди, луничави ръце. Той идваше всяка сутрин и всяка вечер в продължение на една седмица и излекува Фонг Юнг. За Юцинг не беше възможно да мрази този спокоен, милосърден чужденец.

Нови полкове бяха разквартирувани в града и една нощ небето почервеня от пожар; в тези неулегнали времена бунтът беше винаги готов да избухне с палежи, метежи и грабежи. Някои от метежниците бяха арестувани, други бяха принудително записани като кули. Проблемите на интендантската служба, транспортът и доставянето на муниции и провизии представляваха винаги затруднение за напредващата революционна армия. Записани бяха всички безработни носачи, които можеха да бъдат събрани. Юцинг и жена му оставиха зад себе си града и неговата остра миризма на пожар, неговите овъглени греди и нещастни жители и последваха войската. Те не видяха американския лекар след пожара.

Междувременно революционерите сразиха армиите на феодалните генерали, установиха се в селата и градовете и продължиха да напредват в северните провинции. Чанг Кан Ши беше един нисък, мургав кантончанин, които говореше езика на простия народ. Той имаше слабо образование, но се беше издигнал от прост войник до върховното командване. Двама големи мъже го бяха надъхали със своите идеи и бяха разширили кръгозора на войнишкия ум: Сун Ят Сен и Бородин.

Дали студентите знаеха или не, но Куоминтангът и революцията бяха създадени и вдъхновявани от руски и болшевишки идеи. Юцинг и жена му не знаеха това. Те разпространяваха една вяра и надежда, основани върху трите популярни принципа, възвестени от Сут Ян Сен. Те никога не мислеха за формулите на комунистите. Виждаха, че някои хора са твърде бедни, а други твърде богати. Желаеха да помогнат на бедните, защото бедните бяха Китай.

В Ханкоу Юцинг стана кули между кулите. В Ханкоу чуждестранни кораби товареха и разтоварваха, в Ханкоу мъже и жени работеха по дванадесет и четиринадесет часа на ден във фабриките, а по Бунда на Ханкоу бяха чуждестранните банки, натъпкани с парите, изтръгнати от народа на Китай. Юцинг и някои от неговите другари се смесваха с работниците и докато разделяха с тях техния тежък, унизителен труд, те работеха за генерална стачка, за единен фронт и бунт.

На Юцинг, облечен в дрипите на кули, бе заповядано да работи между пристанищните работници. Неговите нежни ученически ръце бяха покрити с пукнати пришки, които разголваха ожуленото месо. Той въздишаше понякога горчиво, когато си спомнеше за семейството на майка си, в което всяка физическа работа се е смятала за позор. Мислеше с усмивка за своя баща гигант, който преди него е бил кули. Той поставяше ремъка на челото си и теглеше количката си по кея, докато започнеше да чувства, че вените на слепите му очи ще се пръснат. Мъчеше се да си поеме дъх и пееше безкрайната стенеща песен на кулите, за да може да диша правилно. Той разбра сега какво значеше да нямаш въздух в гърдите си, научи болката, която пробожда чак в стомаха от пресилване на сърцето. Когато спираха работа и наклякваха по пристанището, без да са спечелили за втората паница ориз, той говореше на другите кули.

През нощта отиваше при жена си. Фонг Юнг промиваше раните и пришките му и го хвалеше за силата му. Тя самата работеше в най-бедния квартал на града. Беше избухнала дизентерия и Фонг Юнг, чиято голяма опитност допълваше малките й познания, се мъчеше да попречи на разпространението на болестта. Останалото беше работа на мъжете. Англичаните бяха напуснали града, банките по Бунда бяха затворени, техните стоманени ролетки бяха спуснати. Тогава работата във фабриките престана. Широката река, останала почти без кораби по нея, изглеждаше като заспала. Същото беше по-рано и в Хонконг. Малко преди Юцинг да се присъедини към армията, която напредваше към Шанхай, Фонг Юнг му каза, че пак е бременна.

Двамата лежаха заедно в леглото, а тъмнината в стаята беше разпръсквана от осветлението на насрещната сграда, където печатарските машини работеха цяла нощ. Светлината от нейните прозорци проникваше през противокомарните мрежи и хвърляше върху юргана една тънка, мрежеста сянка.

— Обещай ми син — помоли Юцинг жена си.

Тя се засмя леко, когато той сложи ръката си върху тялото й.

— Ще минат месеци, когато детето започне да мърда — каза тя весело.

Юцинг усещаше топлината на кожата й и разбираше, че тялото й все още е почти тъй слабо и плоско като на дете.

— Обещай ми, че този път няма да махнеш детето — помоли той настоятелно, защото и досега не можеше да забрави онова, което се беше случило в Кантон.

— Добре — увери го Фонг Юнг сериозно. — Толкова много хора умират, че е необходимо и много да бъдат раждани.

Юцинг заспа на рамото й в крайното изтощение на кули. Той знаеше, че един син е на път да се роди, и това го изпълваше с мир и доволство.

Войската на пекинското правителство имаше топове, но войниците на революцията имаха идеал, за който се бореха, и водачи, на които се доверяваха, затова печелеха победи. Съдбата на революцията беше решена в Шанхай. Сражението там беше кръвопролитно, тесните улички на китайския град бяха обхванати от пламъци и изпълнени с мъртви хора. Чужденците затвориха портите, които отделяха техните квартали от тези на китайците, и си стискаха носовете, когато вятърът разнасяше миризмата от труповете. Юцинг беше виждал много мъртви хора, безброй мъртви хора от деня, когато бе екзекутиран неговият дядо, мандаринът. Беше виждал мъртвите да лежат повалени на бойното поле, виждал беше черни и овъглени трупове в опожарени градове и села; виждал беше жертвите на изтезанията с почернели лица и подутите трупове на удавени, носещи се по реките. Той беше свикнал с тях и мислеше за тях като за гниеща смет, а не като за човешки същества. Но самият той за пръв път се сражава и убива в Шанхай. И той направи това, защото беше в отчаяние — доколкото отчаянието може да намери място в спокойната душа на един китаец.

Най-първо се чуваше мърморене, а след това се разнесоха викове между неговите другари.

— Чанг Кай Ши ни е продал!

Между революционерите имаше досега пукнатина и сенки на разногласия — анархисти, нихилисти, терористи, дясно крило и ляво крило. Сега се стигна до открито разцепление и Чанг Кай Ши се обърна срещу своите другари комунисти, които бяха организирали за него революцията. Той ги беше използвал, докато имаше нужда от тях; сега обърна гръб и на тях, и на всички китайци, които бяха възпитани в техните идеи. Бородин беше стоял зад тях със своите хора в Ханкоу. Чанг Кай Ши настъпи към Нанкин; много чужденци бяха застреляни, а след това чуждестранните военни кораби бомбардираха града. Щом спечели победа, Чанг Кай Ши се обърна срещу червените, които бяха дотогава негови приятели.

Може би Юцинг не подозираше, че той самият е червен. Беше му заповядано да придружава един камион, натоварен с ръчни гранати, до една определена къща в стария китайски град. През нощта, когато разтоварваха бомбите, уличката и къщите бяха нападнати от Чанг Кай Шиковите войски. Вътре имаше жени и деца, плачещи и болни малки момчета, мъже от всякаква възраст и положение: същата смесица от раси, както в Кантон — китайци, руси, германци, двама белгийци, един френско-анамитски мелез. Юцинг помагаше при отбраната на входа на къщата. Той хвърляше ръчните гранати, които му подаваха, докато отзад в тъмнината на бомбардираната къща мъртвите и ранените лежаха на купове, а писъците на умиращите деца пронизваха шума от стрелбата. Това беше едно диво, безразсъдно сражение. Някои от неговите другари бяха взети пленници на Северната гара и попарени до смърт в парата на казаните. Всичко, на което тези хора можеха да се надяват в своето отчаяние — ако изобщо се надяваха на нещо — беше да умрат в сражение и по този начин да избегнат да бъдат изтезавани до смърт. На разсъмване четирима от тях бяха още живи. Навън цареше мълчание. В първата дрезгавина на зазоряването те видяха през решетъчните капаци на прозорците, че уличката е затрупана с мъртви войници. Сега, когато стрелбата беше престанала, плъховете сновяха бързо и пъргаво между тях. По лицето на Юцинг беше засъхнала кръвта на другарите му, но той самият не беше ранен. За следващите няколко часа той не знаеше нищо; в крайно изтощение беше спал или лежал в безсъзнание. Когато се пробуди, другите трима бяха изчезнали, той беше сам в къщата с мъртвите — мъже, жени и деца. Тласкан от жестоки болки от глад, той се покатери по вкочанените тела и през една дупка в стената излезе на уличката. Навън небето беше синьо и ясно, а ранният пролетен въздух беше по-рязък и по-остър дори от вонята на смъртта.

В този ден той успя да влезе във френската колония, където беше банката на баща му. Големият човек, Бо Гум Чанг, беше зает в едно важно заседание и Юцинг трябваше да чака в кабинета му. Контрастът между безопасността и сигурността, които се смятаха за нещо саморазбиращо се между тези стени, и ужаса, през който бяха минали той и неговите другари, го хвърли в крайно огорчение. Той можеше да почувства с език горчивината, очите му горяха и го смъдяха. Когато най-сетне баща му излезе и го изгледа от горе до долу така, както стоеше в своята изпокъсана и окървавена униформа, Юцинг откри, че гласът му беше засъхнал от огъня и дима и че само с труд той можеше изобщо да говори.

Бащата и синът не се бяха виждали близо четири години, но Юцинг беше писал редовно на майка си, а тя беше чела на баща му писмата. Изразът на лицето на баща му накара Юцинг да забележи колко мръсен, похабен от войната и изпокъсан беше той. Но Чанг бързо се овладя; изражението на ужас и съжаление изчезна от лицето му, той поздрави сина си с обичайния открай време поздрав:

— Ял ли си?

Юцинг обаче беше оставил зад себе си всички условности; той нито коленичи пред баща си, както би било благопристойно след толкова продължителна раздяла, нито дори му направи поклон. Той овлажни засъхналите си устни и попита без никакъв вежлив предговор:

— Вярно ли е, че работиш съвместно с чужденците и си подкупил Чанг Кан Ши?

Бо Гум Чанг не отговори.

— Ти изглеждаш зле, сине мой, много зле — каза той печално. — Искаш ли да хапнеш или да сръбнеш нещо? Или да запушиш?

Той тикна масивната си кутия за цигари по масата към Юцинг, който поклати глава.

— Отговори! — беше всичко, което каза той.

Чанг се усмихна.

— Не е обичайно синът да иска сметка от бащата. Но ако искаш да я имаш, ще ти кажа, че аз съм горд и щастлив да принадлежа към групата мъже, които са на еднакво мнение с генерала. Той е способен човек, който заслужава подкрепа. Дълго време бях против него, защото съм само един глупав човек. Но сега се убедих, че ще бъде от полза за всички нас, ако Чанг Кай Ши управлява страната.

Юцинг съзнателно вдъхна миризмата на кръв, която се издигаше от униформата му.

— Ти си платил за мунициите, с които неговите войници стреляха срещу мен и моите приятели. Помни това, ако Чанг Кай Ши беше заповядал да ме изтезават до смърт, нямаше ли да съжаляваш, че си му дал пари? — извика той.

С ярост и тъга той почувства, че гласът му се скърши и че сълзите лютяха на очите му. Толкова уморен, толкова слаб, толкова нещастен и смутен беше той.

Баща му стана и като отиде бързо при него, сложи тежката си ръка върху рамото му.

— Да не искаш да кажеш, че принадлежиш към комунистите? — попита ужасен.

— Защо не? — извика Юцинг. — Защо не! Към богатите ли да принадлежа? Към чужденците ли? Погледни този град! Неговият порочен живот продължава, а какво те е грижа теб за война или революция и за умрелите и бедните. Вие сте богати и безсрамни, всички вие, комисионери, посредници, спекуланти, кръвосмукачи! Какво знаете вие за кулите? Какво става във вашите фабрики? Там работниците работят, докато им се пръснат сърцата, изхрачват дробовете си на улицата и все пак не спечелват достатъчно, за да си купят една паница ориз.

Червеното лице на Бо Гум Чанг побеля; той изглеждаше страшен, когато кръвта се оттегли под медноцветната му кожа. Разкъса копринената си дреха и малките копчета изхвърчаха из стаята. Показа на сина си белезите от рани по своите гигантски рамене, следите от натъртване от работата му като кули. Юцинг направи крачка назад, той очакваше баща му да започне да реве като звяр. Но Чанг се въздържа с усилие, което накара юмруците му да затреперят. Той ги пъхна в ръкавите си.

— Още си млад и зелен — каза той почти благо. — Млад и зелен, и не знаеш какво говориш. Можеш да държиш речи, но какво е работа и глад не знаеш. Не знаеш от какво има нужда страната и народът. Те имат нужда от спокойствие и доволство, не от кръвопролития и глад. Китай е понесъл достатъчно кърви и битки, и смърт, и жертви. Не разбирам нищо от политика и не съм ходил на училище като теб, но здравият разум ми казва ясно това. Ако нямаше маймунски ум, щеше да го разбереш.

— Спокойствие и доволство, наистина! И ти искаш доволство от един народ, който е изстрадал и претърпял повече, борил се е с повече глад и нищета, отколкото който и да било друг народ в целия свят! И ти би предпочел тези, които биха отишли да му помогнат, да бъдат убити, отколкото да се попречи на вашата работа, на вашето ядене и пиене…

— Мълчи! Забранявам ти да произнесеш дори една дума — извика Чанг, като изгуби самообладание. — Идваш тук като просяк, караш ме да се срамувам като твой баща пред очите на моя вратар, изгладнял си, мръсен и парцалив, не си нищо повече от просяк. И хленчиш като просяк. И през ум не ти минава какъв е дългът ти към баща ти и към семейството ти. Би могъл да бъдеш министър, да бъдеш полезен на правителството, да бъдеш чест за правителството. Ето ти тук моята банка, която съм създал за теб, тук ти е мястото, но ти предпочиташ да се бъркаш между просяците, сам ти си просяк и всичко, което донесе тук, е твоята воня…

— Просяк, много добре, но аз бих предпочел да бъда просяк, вместо да служа в едно правителство, подкупено от чужденците. По-добре е човек да бъде просяк, отколкото банкер като теб. Вие сте престъпници, ти и твоите приятели, престъпници, крадци и убийци.

Чанг вдигна двата си юмрука и ги стовари върху раменете на сина си. Юцинг политна под тежките удари, но остана на крака. От носа му потече кръв, той се опита да смръкне обратно кръвта. Бо Гум Чанг се обърна със стенание и потъна отново в широкото, украсено с резба кресло пред писалищната си маса.

Юцинг излезе от стаята, без да каже нито дума повече. Той не знаеше накъде отива, краката му сами го отвеждаха обратно в страховитата уличка, откъдето беше дошъл. Тя беше почистена от труповете. Дори бомбардираната къща, в която се промъкна пипнешком, беше празна и странно широка и чиста. Това го накара да се почувства неловко и той се помъкна нататък и дори яде в една подвижна кухня на улицата и плати за ориза и зеленчука с последните монети в джоба си. Досега, през всичките тези години, когато беше подготвяна революцията, той беше живял от средствата на баща си, без да помисли за това. Сега това беше минало. Той спа дълбоко и без да сънува нищо върху паважа на една тясна уличка, в която имаше храм, между наблъсканите нагъсто тела на други такива бездомни нещастници като него.

Когато се събуди на сутринта, беше в жалко състояние. Беше се схванал, краката му трепереха, зъбите му тракаха от треска. Утрото беше сиво и откъм реката се разстилаше мъгла. Юцинг се намери сред бъркотия от хора и шумове. Бащи и деца дори се смееха, докато жените бъркаха в дрипите си и подаваха гърдите си на деца, които държаха на ръце. Един мъж в бяла дреха си проправяше път между бездомната тълпа, привеждаше се над децата и им даваше лекарства и ориз; две милосърдни сестри го следваха, едната от които имаше един огромен казан с ориз върху една ръчна количка, а другата — превръзки и медикаменти в една голяма черна чанта. Юцинг се усмихваше от учудване, без сам да знае, че прави това. Човекът не беше Исус, макар че приличаше много на отец Томас Уорън от училището Сейнт Джон. Това беше д-р Лий, който беше лекувал Фонг Юнг.

— Доктор Лий — извика неволно Юцинг.

Докторът вдигна поглед от детето, на чиято малка ръка току-що беше сложил инжекция, и веднага го позна. След като напълниха с ориз направената от тиквена кора паничка на детето, докторът отиде бързо при него. Юцинг неволно беше станал и се ядосваше, че не може да спре тракането на зъбите си.

— Какво правите тук? — попита д-р Лий, като опипваше пулса му. Той говореше на английски.

— Бих искал да задам същия въпрос на вас — отговори Юцинг.

Доктор Лий държеше погледа си вперен в часовника си, докато мереше пулса.

— Мисията във Фукак е евакуирана засега — каза той сухо. — Къщата ми бе опожарена до основи. Жена ми почина. От сърдечен удар. От уплаха. Слава богу, децата ми са в Америка. Сега просто правя каквото мога.

Юцинг не знаеше какво да отговори. Лекарят прибра часовника си.

— Имате треска — каза той. — Малария, вероятно. Ето — девет хапчета на ден. Мога да ви отделя хинин само за три дни. Лекарствата ни са доста оскъдни. Как е жена ви?

— Това не зная — каза Юцинг. Той се тревожеше непрекъснато за Фонг Юнг през тези смутни и гибелни дни.

Д-р Лий беше вече минал към следващата група. Хининовите хапчета се стоплиха в ръката на Юцинг.

Той и неколцина другари се върнаха в Ханкоу с една малка лодка. Градът беше празен и тих. Фабриките бяха затворени, елегантните квартири на чужденците — напуснати, банките закрити, а пристанището — замряло. Само печатарските машини бяха заети денем и нощем. Кулите бяха без работа. Листчета хартия белееха по телеграфните стълбове и на тях беше напечатана само една дума — глад. Юцинг се яви в отделението за пропаганда, но там имаше малко работа за него. След дълго питане и търсене той намери Фонг Юнг в една болница, която чужденците бяха евакуирали. Фонг Юнг беше заобиколена от болни деца, които лежаха безмълвно в леглата си, сякаш без никакви болки. Тя беше слаба, изтощена и прозрачна и само закръглеността на бременната й утроба личеше под сестринската униформа, която беше облякла. За Юцинг тя беше като вода за пиене през горещ ден и като огън на огнището през зимата.

Градът беше близо до точката на рухването; навсякъде цареше чувство за разруха. Стачните фондове бяха изчерпани, кулите нямаха воля за борба и гинеха. Бородин беше повален от един от онези пристъпи от малария, които още в Кантон го поставяха от време на време извън строя. Войниците на Чанг Кай Ши напредваха срещу града. До тях беше стигнал слух, че християнският генерал, който беше прекарал една година в Русия, напредвал с войските си за спасяването на Ханкоу. Телеграми се изпращаха и получаваха, пратеници пристигаха, задъхани и изтощени, за да съобщят докъде бил стигнал той и колко добре екипирана била неговата войска. Ненадейно той избра печелещата страна и премина към Чанг Кай Ши. Новините проникваха през чуждестранния квартал, където се бяха установили революционерите, през китайския град, достигнаха пристанището и арсенала. Печатарските машини в сградата срещу стаята на Юцинг продължаваха да гърмят безспирно. Юцинг се въртеше около отделението за пропаганда, но не беше потребен там. По-късно отиде в болницата да види Фонг Юнг, защото имаше нужда от утеха.

През тази мрачна, гореща, и задушна лятна вечер Юцинг разбра, че всеки обрат, който събитията взимаха, е само още едно нещастие за Китай, че беше напразно да се правят жертви за страна, където всеки преследваше своя интерес, където бедността и труда бяха презирани, а богатството и престижът бяха цел на всички. Той натисна звънеца на болничната врата и се отпусна върху малката издълбана каменна плоча, поставена, за да могат жените да подхвърлят своите нежелани бебета момиченца, вместо да ги убиват. В своето изтощение той почти заспа, докато чакаше, като звънеше на интервали. Отвъд Вучан, на другата страна на реката, святкаха мълнии в облаците. Най-сетне, когато никой не отвори, той се върна в сградата, където се помещаваше Международната делегация, и до сутринта игра шах.

Той не видя повече Фонг Юнг. Когато революцията пропадна и войските на Чанг Кай Ши влязоха в града, като избиха много хора, а други отведоха като пленници, в суматохата Юцинг изгуби всички следи на жена си. Приятели настояваха пред него да бяга, но той упорито обикаляше наоколо с надеждата, че ще я намери. Едва когато научи, че е била изтезавана три дни и три нощи и след това удушена, той избяга.

Фонг Юнг, деветнадесетгодишната, със своето детинско тяло и със своето героично сърце. Тя беше бродирала бяла звезда върху черна коприна и я беше скътала между плоските си малки гърди, звездата на Нов Китай, беше я носила в ръцете си и не беше я предала. Тя не беше изнасилена, нито пък войниците бяха изтръгнали вътрешностите от тялото й, за да я обвият в тях, както правеха с други. Те само я бяха изтезавали и след това удушили. Мъченическата кръв на жена му раздели Юцинг от националистите в Нанкин.

Седем месеца по-късно, в група с други бежанци от руски, китайски и неизвестен произход, той пристигна в Москва. Бягството по цялата ширина на Китай, в лодки срещу течението на реките, на магарета през планините, на камили през пустините, в претъпкани до покрива влакове, през все по-студени и по-чужди области; приятелството с монголци, мохамедани, туркестанци и всякакви разбойници, безкрайните гори на Сибир, лютата, ранна зима на Русия; чуждият език, чуждият народ, непонятната чужда атмосфера — край всичко това Юцинг минаваше така, като че то не го засягаше. Сякаш той само наблюдаваше някакъв човек, който извършва безсмислен подвиг, който беше страдал и още повече губил. Човек, чийто действия не му подхождаха и който живееше живот, който не беше негов. Така той стигна Москва и прекара там дълги месеци.

През цялото това време животът на Западното езеро е продължавал, момичетата са се смеели в дворовете, майка му е бродирала върху коприна, леля му е горила благоухания, лотосови цветове са цъфтели по езерото, музика се е разнасяла откъм лодките, папагали са крещели в кафезите си, а върбите са свеждали над водата приятните си клонки. Той се огледа наоколо и се отвърна от своето съществувание на изгнаник. Зае пари за път и се завърна в отечеството си.

Срещу заема той трябваше да изпълни някои поръчения в червената провинция Киангсу. В Китай още се водеше война. Червената армия се сражаваше срещу националистическата армия. И двете армии живееха по селата и селяните страдаха. И двете армии бяха по-добре дисциплинирани, отколкото бяха, когато напусна Китай. И двете се бореха по китайски маниер, съобразно който по-слабият отстъпваше, без да се сражава много — една мъдра и хуманна стратегия, и ако не беше тя, Китай отдавна да е извършил самоубийство в течение на своята дълга история на граждански войни.

На Юцинг бе предложен постът комисар на един малък град в Киангсу. Докато той обмисляше дали е негов дълг да поеме поста, в един беден квартал на градчето стана неприятен инцидент. На народа беше втълпявано толкова дълго, че пресиленото зачитане на семейството и страхопочитанието към старите хора са вредни, че един ден хората започнаха да убиват своите дядовци и баби, като се основаваха на това, че последните не си изкарвали храната, която ядели. Отправи се повик за една нова борба за просвещение. Юцинг отклони с усмивка тази задача. Той може да е бил роден с един зъб в устата, но не желаеше вече да бъде водач на хора. „Стигнах до края“, мислеше си той. С добре подбрани думи той благодари за честта и с цялата вежливост, която му се налагаше, изказа съжаление, че е недостоен за предлагания му пост. Той пое пътя за дома, за къщата при езерото, като поклонник, който се е запътил към храм. По-трудно беше да излезе от територията на червените, отколкото да се влезе в нея. Омнибус, лодка, железница, рикша покрай каналите, дегизировка, опасности, смъртен страх, носталгия — и най-сетне у дома.

Бавно възстанови той старото си състояние сред уединения, но деен живот в дворовете и под нежните, почти смирени грижи на майка си. Отново облече студентската дълга роба и отпусна раменете си напред, както прилягаше за удобството на човек, който се занимава с учение. Това му донесе облекчение след дългите години, прекарани в правоскроеното палто на чуждестранната униформа. Той се шегуваше с леля си, която се смееше като момиче. Направи посещение на по-младия учител в общинското управление и разисква върху длъжностите на сина със стария учител, който си беше пуснал рядка и достолепна брада. Зачете пак старите книги и упражняваше в краснопис загрубялата си ръка. Спечели си нов приятел, който му помогна да се изправи пак на краката си — Лиу, синът на едно голямо семейство, което беше купило съседния имот. Лиу беше поет, изтънчен и подигравателен дух, притежател на остро обоняние и култивиран вкус. Той канеше Юцинг на отбрани епикурейски пиршества да пие чай от Лучни, сварен с вода от извора на Стария дракон, да се угости с риба, донесена жива в Хангчоу от реката Лунг — покани го на една музикална вечер, когато свиреха на лютни и горяха благовония с особен аромат: канеше го да изпушва от време на време лула опиум, което придаваше особена яснота на разговора им.

Бащата на Юцинг дойде от Шанхай за новогодишния празник, а майка му излезе да го посрещне чак в първия двор, ситнейки със своите мънички старомодни крака. Във внезапен пристъп на силно разкаяние Юцинг коленичи и докосна земята с челото си. Баща му го изпревари и го прегърна бързо и засрамено, като че беше още дете. Нито дума не бе казана за годините на Юцинговото изгнание или върху обстоятелствата, при които двамата се разделиха последния път. Когато отидоха заедно пред олтара на своите прадеди, той видя с учудване, че се стичат сълзи по бузите на неговия гигантски баща. Той ги избърса с ръкав, както един кули би избърсал потта от лицето си.

Юцинг беше на двадесет и седем години. Бремето на всичко, което беше преживял, го караше да се чувства като старец. Той щеше да продължи да живее като старец, ако японците не бяха дошли в Шанхай.

Той не беше обърнал внимание на манджурската война, въпреки високия и гневен протест срещу японците. Трите източни провинции не бяха действително Китай; те бяха владения на императорите от династията Манчу и никога не можеха да станат част от Централното царство, а японското управление не можеше да бъде по-лошо от това на разбойническия генерал Чанг Цо Лин, който дотогава беше управлявал там. Юцинг беше уморен, твърде уморен, за да вземе страна. Той дъвчеше динени и слънчогледови семки, пиеше чай, играеше на майонг с Лиу и разтопяваше мраза, който сковаваше сърцето му. Но когато през 1932 година японците превърнаха самия Шанхай в бойно поле и обявиха война на Китай, той се пробуди. За пръв път от години насам китайски войски се сражаваха сериозно и с кураж и издръжливост срещу един чуждестранен противник; за пръв път от много години насам войната не беше дело, в което единият от противниците можеше да купи другия или да го спечели на своя страна, като му предложи някое високо положение. За пръв път се намеси чувство за националност и национална чест. За пръв път Юцинг видя първата зелена ивица на небето, която още не е зазоряване, но е предвестник на зазоряването. И за пръв път почувства проблясък на уважение към Националното правителство, което беше убило жена му.

Баща му се върна вкъщи за няколко дни. Той беше в блестящо настроение и гледаше на войната в Шанхай като на добра шега или като на конни надбягвания, при които нищо друго няма значение, освен да заложиш парите си за коня, който ще спечели. Когато баща му се връщаше в Шанхай, майката на Юцинг го помоли да придружи баща си, като че ли слабият син можеше да закриля своя баща гигант. Юцинг отиде с радост не за да се сражава на барикадите, защото той не беше вече войник, а за да види със собствените си очи и да си състави собствено мнение за това, което ставаше.

Градът беше в агонията на войната, но това не беше нещо ново и животът му продължаваше така, като че ли нищо не можеше да смути неговата безсрамна самоувереност. Нощните клубове бяха отворени; танците, пиенето, комарът продължаваха, публичните домове и вертепите за опиум вършеха по-оживена търговия, отколкото обикновено, като разслабваха опънатите нерви. Ушите свикнаха с шума за топовете, а може би шумът на града го заглушаваше. Юцинг си спомни един пасаж от Библията — книга, която отдавна беше изчезнала от ума му. Във всяка стая на хотела, в който отседнаха той и баща му, имаше една Библия на английски език — едно твърде странно внимание в този покварен град. Той зачете отначало със затруднение, а след това с усмивка стиховете, които като момче беше учил наизуст, и те се върнаха от само себе си в неговата памет. Содом и Гомор, това беше. Огън и жупел валяха нощем над града, улиците бяха затъмнени като мярка за закрила срещу бомбардировки. От прозорците на Чапей се водеше стрелба, китайците се бяха окопитили и барикадирали зад входните врати и се изправяха срещу смъртта с безразличие, непонятно за чужденците, но което Юцинг познаваше. „По-добре да бъдеш куче в мирно време, отколкото човек във време на война“, казваха кулите и невръстните деца, които изпълзяваха, щом отслабнеше стрелбата, и събираха като плячка каквото намереха по улиците, като например празни патронени сандъци или други странични продукти на битката.

През един слънчев зимен ден, когато бе обявено примирие, Юцинг потегли за Чапей. Той имаше пропуск, защото само името на баща му беше достатъчно вместо паспорт. Те прекосиха един мост над завоя на Съчоу и той едва беше слязъл от колата, за да се отправи пеш между изоставените барикади, когато на земята го хвърли ужасна експлозия. Японците очевидно бяха мислили по-добре за обещаното примирие. Бяха хвърлили бомба над един склад и той бе разрушен. Когато Юцинг се повдигна и разбра, че не е ранен, той се затича инстинктивно по посока на експлозията, без да се замисля. Уличката, в която сви, беше обезлюдена, както и цялата тази област, където само няколко барикадирани прозорци се използваха за стрелба на засада. Той се натъкна на един човек, който измъкваше ранените из развалините на склада и ги слагаше в редица по средата на улицата. Той носеше замърсена бяла лекарска престилка, а лицето му беше почерняло от дим и прах.

— Можете ли да ми помогнете? Носачите на носилките побягнаха. Болничната кола е отзад — каза той бързешком. Юцинг го последва през развалините, които бяха започнали да пращят и да пламтят. Те измъкнаха заедно още един човек, който умря, докато го полагаха. Нещо в движението на доктора, когато той се навеждаше над умрелия, смътно напомняше на Юцинг за някого.

— Доктор Лий? — попита той отсечено.

Ръцете му още трепереха от сътресението и уплахата от експлозията.

Лекарят вдигна почернялото си лице и хвърли бегъл поглед.

— Срещали ли сме се по-рано? — попита той.

Юцинг кимна. Той помогна и двамата заедно занесоха ранените един по един в болничната кола, която чакаше под закритието на един празен гараж.

Шрапнел от бомба беше откъснал крака на един от ранените. Той го държеше в ръцете си и жално умоляваше доктора да го пришие пак.

— Ако умрете, ще го пришия пак, но ако оживеете, ще можете да печелите повече с един крак — каза д-р Лий, за да го утеши.

Това беше най-благото и смислено нещо, което Юцинг досега бе чул да каже един чужденец, но това беше съвсем китайско. Раненият не се страхуваше от смъртта, но изпитваше смъртен ужас при мисълта, че ще иде сакат на онзи свят. Всеки инвалид обаче се издирва от бедняшките сдружения и може да разчита на редовен доход. Тази именно забележка накара Юцинг да придружава лекаря по-нататък в опасния квартал около Северната гора. Въпреки расовата вражда между тези двама мъже, които бяха загубили жените си, се създаде едно бързо и мълчаливо приятелство. Резултатът от това беше, че през следващата есен Юцинг отиде в Америка да следва медицина. Той беше мразил Запада, беше се страхувал от него и се беше борил срещу него. Той беше презирал Запада заради неговото варварство и все пак се възхищаваше от постиженията му. Последната борба го беше убедила, че Китай трябва да възприема западните методи по един изчерпателен начин, ако иска да преживее век, който се различава от всеки друг век в четирите хиляди години на неговото съществувание. Той отиде в Америка, защото Западът можеше да му даде познанията и оръжията, от които имаше нужда.

В Америка той завари един народ, който, макар да живееше в капиталистическа страна, притежаваше всичко онова, за което другаде само бленуваха. В течение на едно поколение Америка не познаваше война нито в страната, нито по границите си. Нямаше страдания от глад, нямаше и просяци. Имаше суши и наводнения, защото природата не се подчинява на закони, но когато се явеше нужда, идваше и помощ. Свобода и справедливост цареше в повечето случаи, а ако излезеше на лице несправедливост и корупция, се вдигаше шум и всеки можеше да каже каквото мисли: не екзекутираха никого, освен ако сам той беше убил другиго. Едва ли имаше човек, който да не можеше да чете и да пише. Имаше училища за всички, болници за болните и адвокати за защита на бедните, обвинени в някакво нарушение. Полицаите не размахваха наоколо пръчки, а усмихнато превеждаха децата или старите жени през улицата. Имаше бедни, които в Китай биха наричали богати. А имаше и богати, но от тях се очакваше да раздават и разпределят голяма част от своето богатство, а не да задържат всичко за себе си. Вместо да се събират данъци от бедните, а богатите да прибират данъците в джоба си, тук бедните плащаха малко, а богатите бяха високо облагани. И макар че имаше твърде богати хора, контрастът между живота на богатите и живота на бедните постоянно намаляваше. Защото дори стомахът на богатите не можеше да побере повече, отколкото е обемът му, а тялото не може да бъде облечено иначе, освен добре и топло. Един покрив за подслон, едно легло за сън и храна за жената и децата — това са човешките нужди; чак когато не могат да бъдат задоволени тези нужди, започва бедността. Всичко останало е лукс и, в края на краищата, незначително. Така поне мислеше Юцинг, който беше видял много.

За него беше ново да живее в страна, която във всички свои провинции имаше един закон за богати и бедни. Пътищата бяха безопасни, не можеха да се видят никакви войници; жените можеха да се смесват с мъжете без риск, към старите се отнасяха вежливо. Макар че Юцинг беше ходил на училище, ръководено от бели хора, той винаги си беше въобразявал, че любовта към децата, вежливостта в обществените отношения и уважението към старостта са известни само на китайците. Изненада се, когато откри, че в това отношение варварите съвсем не са варвари. Дълго време той се учудваше на всичко, което виждаше, и често си мислеше печално: моето отечество никога няма да е в състояние да бъде като тази страна.

Той слезе на суша на западния бряг и понеже баща му го беше снабдил с много пари — защото бащата беше щастлив да види, че синът му, когото почти смяташе за пагубен, сега се вразумяваше, — си даде време да прекоси цялата страна и да се запознае с нея, преди да иде на изток в Ню Йорк. Той намери град, който приличаше на Шанхай, а народът на Ню Йорк беше по-шумен и припрян и по-малко в хармония с вселената, отколкото хората в малките градове и по селските пътища. Когато всичко бе казано, Юцинг разбра, че американците, които имаха повече от онова, което други народи не се осмеляваха дори да мечтаят, че ще имат, не бяха тъй щастливи, както тези народи. Жизнерадост, шум и бързина — но не и истинско щастие. Те не знаеха онова, което знаеше всеки кули в Китай — че е добре човек да бъде жив и че човекът е само едно от десетте хиляди неща във вселената; че светът е едно кръгло цяло: Ин и Ян, небе и земя, мъж и жена, ден и нощ, светлина и тъмнина, добро и зло; не на всеки човек е дадено да живее в хармония с цялото.

Чанг Юцинг беше имал много имена през живота си, а на възраст беше само три пъти по десет години. В миналото той беше Лао Чанг Юцинг, уважаемият Малък господар, Джон християнинът, Чанг Техум, скромният студент, Чанг — кули, товариш Чанг комунистът. Сега той беше мистър Чанг, един от хилядите студенти в университета „Колумбия“. Живееше в малък хотел в китайския град и се хранеше заедно с китайските студенти. Ходеше в китайския клуб и в американския театър. Той имаше своя дял в добросъседските отношения на белите хора, своите братски чувства към всяко създание, което дължеше нещо на християнството, но имаше дял и в надменността на белите към всекиго, чиято кожа не е от същия цвят като тяхната. И понеже мистър Чанг беше китаец, повечето от онова, което виждаше и научаваше му изглеждаше забавно, той си записваше в малка тетрадка иронични и интересни бележки.

Той не забрави Фонг Юнг, но тя стана като отражение на върбово клонче в тиха вода, а след това като благоухание на прясно окосена детелинова ливада при залез-слънце, след това — като звук на флейта нощем по езерото, който все повече се отдалечава и отдалечава, докато най-сетне ухото едва може да долови момента, когато окончателно замира…

И така мистър Чанг се ожени за една девойка, която също учеше медицина и която беше също тъй енергична и свободна като американските девойки, защото беше родена в Ню Йорк; но тя не беше загубила нежната кожа, очарованието и гъвкавостта на своята раса. Това беше Пърл Фонг, дъщеря на един търговец от Мат стрийт в Китайския град. Те получиха едновременно докторските си титли и д-р Чанг се завърна в Китай. Той установи, че неговото отечество е направило голям напредък през тези няколко години, присъедини се към движението Нов живот и се помири с Нанкинското правителство.

По времето, когато започна този разказ, той заемаше важен пост в градската здравна служба на Голям Шанхай.

Градът

I

Докато чернобрадият сик[1] на ъгъла на Йейге стрийт беше спрял движението, за да може потокът от автомобили, рикши и пешеходци да прекоси Бъблинг уел роуд, д-р Чанг успя да си купи вестник.

— Нищо особено — каза той, като сгъна пак вестника.

— Нещо ново? — попита Тейлър, като подкара пак колата.

Д-р Чанг хвърли поглед върху заглавията. Стъклата на очилата му бяха толкова дебели, че очите му не можеха да се видят зад тях.

— Нищо особено — каза той, като сгъна пак вестника.

Франк Тейлър констатира с отвращение, че от жегата ръцете му лепнат по кормилото. Нещо повече, белият му костюм беше върнат от гладачницата лошо изгладен и се надуваше отново на лактите и по коленете. Той прикрепваше кормилото с коляно, докато извади носната си кърпичка и си избърса ръцете.

— Ужасно място е този град — каза той. — Човек е винаги мръсен.

Д-р Чанг се усмихна в знак на вежливо съгласие.

— Изглежда е закон човек да не се чувства никога щастлив далеч от климата, в който се е родил — каза той отегчено. — Аз например съвсем не се измъчвам от жегата в Шанхай, докато жегата в Ню Йорк ме подлудява. — Той пак извади вестника, разгъна го и след като прелисти страниците, го отмести. — Не — каза той, — няма новини.

От известно време се водеха сражения между японските и китайските войски в северните провинции, но северните провинции бяха далеч и винаги неспокойни.

— Дано има поне нещо за пиене на летището — каза Тейлър. Още го болеше глава от предната нощ, прекарана в клуба Катей. Устата му беше пресъхнала и той беше зажаднял за една голяма чаша сода с малко шотландско уиски.

Юцинг Чанг се усмихна с разсеяна вежливост.

Те стигнаха покрайнините на града и известно време караха между ниви и малки къщи. Разнасяше се миризма на зеле и тор, а въздухът трептеше от влажна жега. От двете страни на улиците в предградията имаше ниски китайски къщи и отворени будки. От време на време срещаха някоя и друга рикша; в тях седяха внушителни, възрастни китайци, чиито къщи се намираха тук, извън града. Сетне започнаха да се виждат все повече фабрики и повече градини, засадени със зеле.

— Колко време ще останете в Нанкин? — попита Тейлър без особен интерес.

— Два дни, ако мога да видя всички господа, с които трябва да говоря — отговори д-р Чанг. Той държеше между краката си малко куфарче. — Касае се за жамборето — каза той. — Много важно е да не се направят никакви грешки в организацията. Бойскаутите ще се върнат в своите села и ще разкажат какво са видели. Извънредно важно е да получат впечатление за ред и дисциплина и да разпръснат това свое впечатление навсякъде.

Чанг въздъхна и се усмихна, защото редът и дисциплината не бяха вродени качества на китайците, които предпочитаха да живеят в приятно безредие и на свобода. Парите, предназначени за събори на бойскаутите, се изцеждаха по обикновения начин. Въпреки това стените бяха облепени с плакати, представящи един здравеняк скаут, развяващ скаутското знаме над хубава редица плакати. „Разум, смелост, благоволение“ беше написано на знамето. Тейлър беше разсеян. Той започна да се усмихва.

— Вероятно годеницата ми ще бъде тук, когато започва съборът — каза той. — Получих каблограма от нея. Може би дори ще се оженим преди вашето жамборе.

Д-р Чанг свали очилата си с вид на почтително изумление.

— И вие ми казвате това едва сега? — възкликна той.

Тейлър го потупа по рамото.

— А кой ми разказваше, че не било хубаво да бърбори човек върху частните си работи, както правим ние, американците? — каза той.

При тези думи Чанг се усмихна с лъчезарна усмивка, която още траеше на лицето му, когато прекосиха един канал, по който имаше много лодки-жилища, и свиха по калната улица, водеща към летището Лънхуа. Като благодареше церемониално на Тейлър за возенето, той взе малката си чанта.

— Няма защо — каза Тейлър. — Радвам се, че ви докарах тук, още повече че изобщо трябваше да дойда в този забравен от Бога край.

Той протегна ръката си и Чанг я пое внимателно, сякаш беше мокра дрипа или някакъв друг неприятен предмет. Той просто не можеше да свикне с обичая хората да се ръкуват. Едно момче китайче в бяла униформа пое малкото му куфарче. Самолетът вече чакаше на летището, сив и сребрист в маранята на слънчевата светлина.

Франк махна с ръка на Чанг, преди да обърне колата, но китаецът беше твърде зает със своето черно куфарче, за да забележи това. Неговата слаба фигура и приведените му рамене изчезнаха в сградата, която имаше вид на изоставена и временно приспособена за целта.

Франк не беше съвсем наясно дали обичаше д-р Чанг или не. Благоприличен, но отегчителен човек, мислеше си той често. Мистър и мисис Чанг бяха единствените китайци, с които той беше на приятелска нога, и това беше главно защото Чанг и неговият „център на благоденствието“ осигуряваха за него по-добри продажби. Чанг имаше страст към илюстровани здравни брошури и инструктивни плакати, много полезни за население, което не разбира нищо от хигиена и не може да чете. Б. С., главният директор, още от самото начало беше внушил на своя млад асистент, че трябва да остави настрана гордостта си и да не пренебрегва посетителите китайци. Цветната бариера между бялата и жълтата раса беше излязла от мода и само няколко упорити английски фирми още държаха на нея, за голяма щета на своя оборот. Големите поръчки, които Франк беше получил благодарение на д-р Чанг, като поддържаше своето познанство и сътрудничество с него в приятелски дух, бяха една от главните причини за неговото напредване и за увеличените му доходи. До известна степен д-р Чанг и неговите плакати бяха направили възможно Франк Тейлър най-после да се ожени за Рут Андерсън. Той е съвсем благоприличен човек, дори като имаме предвид, че е китаец, заключи Франк.

Той спря колата и излезе на моста, за да разгледа очертанията на пагодата, която се издигаше зад порутените къщи и покриви; той незабавно бе заобиколен от група любопитни китайци, които го гледаха по онзи свой особен начин, с който той никога не можа да свикне — с отворени уста, с онова сънно изражение, което изглежда някак нахално. Освен това те воняха неописуемо, затова Тейлър бързо влезе пак в колата, избърса ръцете си и подкара.

Както пред всеки храм, и тук имаше нанизи с книжни пари за боговете, кухни на открито с огромни казани, разпръскващи отвратително миришещи изпарения, будки на писачи на писма и гадатели на бъдещето и тълпи дрипави и рахитични деца.

Макар че Франк Тейлър беше прекарал в Шанхай повече от две години и често беше излизал с колата си на летището, досега не беше посетил съседната пагода Лънхуа. Но днес имаше причини от делови характер да направи това и той излезе и се огледа любопитно наоколо. Тук, извън града, нямаше нищо от Шанхай, а беше мръсно и всичко беше много китайско. Тейлър стисна под мишница триножника си, окачи на ремък фотографския си апарат около шията си, сложи няколко филми в джоба на палтото си и си проби път през човешката стена, която се беше издигнала мигновено пред него. Един слаб момък в дълга студентска роба му предложи на лош английски да внимава за колата му, която Франк остави пред портите на храма. „Чих!“ — извика Тейлър към навалицата младежи, която се беше събрала около него, а един от тях му извика в ответ „Скрам!“ на най-добър американски простолюден диалект. Тейлър потисна усмивката си и смръщен продължи нататък. Двама войници разхождаха два бели коня във външния двор на храма, като че ли бяха в казармен двор. Тук също имаше будки и една кашляща и плюеща тълпа сновеше насам–натам.

Уанг Уен, помощникът, на когото Тейлър беше казал да го чака пред пагодата, очевидно не беше дошъл и Франк ругаеше полугласно китайската неточност и бъркотия. Той прекоси първия храм, който беше празен и мръсен и където само няколко пръчки благоухания димяха пред богинята на милостта. Той забеляза, че някои от молещите се китайци гледат към него с бегла, но очевидно презрителна усмивка, и разбра, че гледката на един потящ се чужденец в лошо настроение, който носи собствения си фотоапарат, триножник и филми, подронва престижа на бялата раса. Един дребен стар човек, който прочете мислите му с ориенталска леснота, на минутата се яви до лакътя му и на английски език, който звучеше като китайски, се предложи като носач срещу заплащане. Тейлър, със своята опитност от Шанхай, след малко пазарене свали цената за тази услуга наполовина, на десет цента. След това, освободен от товара си, той продължи нататък, а натовареният китаец вървеше на почтително разстояние зад него. Той прекосяваше дворовете и залите на храма; всички те бяха мръсни и отвратителни, а благоуханията усилваха главоболието му още повече. Той кашляше и му се искаше да плюе, както правеха китайците небрежно, но неговото вродено страхопочитание към всеки храм го възпираше. Най-сетне той стигна на място, откъдето пагодата се очертаваше добре на фона на небето; това беше едно малко, кръгло, градиноподобно пространство, където се разхождаха нагоре–надолу двама свещеници в роби с широки ръкави.

— Мога ли да поседна тук? — попита Франк единия от тях и макар че този човек не разбираше добре английски, той посочи с жест на извънредна вежливост към една полукръгла каменна пейка, която се намираше в малката градина. Тейлър седна с въздишка, взе си апарата и триножника и изпрати дребния старец обратно при храма, за да се оглежда за Уанг Уен. Свещениците напуснаха малката градина, без да погледнат към него. Нямаше сянка, но в средата на кръглата градина един малък басейн, пълен с лотосови цветове, леко разхлаждаше въздуха. Франк се приведе над водата, изми ръцете си и ги избърса с носната си кърпичка, която беше вече мръсна и измачкана.

Преди да е прекарал един месец в Шанхай, той беше хванал болест от една корейска танцьорка. Това не беше сериозно и той се излекува за четири седмици, но оттогава постоянно имаше нервното чувство, че ръцете му са винаги нечисти. След като си изми ръцете, той се отпусна отново на каменната скамейка и се почувства по-добре и с това чувство мислите му се върнаха пак при Рут. Той извади от джоба си нейната смачкана телеграма и я прочете внимателно.

„Заминавам вдругиден с Кобе Мару Стоп Всички други параходи пълни Стоп Пристигам август 9 Стоп Обичам те повече от всякога Рут.“

Крайно време е, помисли си Франк. Човек отива по дяволите в този град. Избор нямаше: трябваше да се напива с другите неженени мъже в клуба. Да ходи нощ след нощ в долните танцувални салони по Фучюу роуд, посещавани от проститутки от всякакъв цвят. Единствената алтернатива беше непоносимата скука на порядъчното американско общество: бридж с възстари търговци, хора, които го потупваха по рамото и му стискаха ръката.

Щом Франк помисли за Рут, веднага всичко стана хладно и ясно; дори главоболието му отслабна. Той си пое дълбоко дъх. Правеше усилия да си представи лицето и фигурата на Рут. Но всичко, което виждаше, като си затваряше очите, бяха множеството знаменца по улиците, китайски надписи и знамена, висящи отпуснато в жегата. Той бързо отвори пак очи и погледна нагоре към пагодата, която се открояваше сива на мрачното, скрито от мараня небе.

Като седеше там, той забеляза раздвижване. Чу смях и говор от много китайски гласове и видя деца и стари хора да тичат покрай ниските каменни стени, които отделяха малката градина от двора. Все повече и повече хора минаваха тичешком оттам със смях и писъци. Най-сетне Франк взе апарата си и тръгна подир тях, за да види какво става. Може би войната е обявена, помисли си той неопределено. Барли Скот, накратко наричан Б. С, неговият работодател и стар, опитен познавач на Шанхай, беше казал, че този път нямало да се размине така лесно, както през тридесет и втора година.

Когато стигна във външния двор, той скоро разбра, че все още е в мрак относно китайския мозък, защото причината за движението и общата възбуда не беше обявяване на война, а тълпа просяци, която се вълнуваше около една бяла жена; това именно привличаше една постоянно растяща навалица. Старецът на Франк стоеше наблизо, усмихвайки се с беззъбите си венци, а все повече и повече хора се стичаха и навалицата набъбваше. Франк се огледа: нямаше никаква следа от Уанг Уен. Той изведнъж се ядоса, когато вонята от народа го удари в ноздрите като нещо осезаемо.

— Чих! — извика той, като се опита да си пробие път в гъмжилото, но едва когато започна да удря наоколо с юмруци, тълпата отстъпи.

Слепите, сакатите и прокажените, които образуваха ядрото на тълпата, бяха изпаднали в някакъв особен унес; те не обръщаха внимание нито на него, нито на юмруците му; те подскачаха и пищяха около жената, тикайки в лицето й уродливите си, грозни рани, дърпайки дрехата й, докато рояци мухи бръмчаха около гноясалите очи на слепите и безносите глави на сифилистиците. Франк Тейлър усети, че му прилошава, когато видя точно срещу себе си празните очни ями на един слепец, чиито клепки бяха подпрени с две малки бамбукови клечици, за да стоят отворени. Той беше така погнусен, че не можеше дори да нанася удари наоколо. Дребният старец обаче си беше пробил път подир него и си придаваше важност на доверен прислужник на един толкова важен господин. С викове и ругатни той успя най-сетне да освободи жената от просяците. Те се отдръпнаха, смеейки се, а една стара безноса жена извика шега, която бе подхваната с добродушен смях от ония, които стояха по-надалеч, и тогава Франк се намери застанал сам с бялата жена в средата на двора.

— Нищо ли ви няма? — попита той, все още задъхан.

— Да, благодаря, сър Галахад[2] — отвърна тя. — Беше много забавно, с изключение на вонята.

Франк оправи вратовръзката си. Сега той я погледна. Тя изглеждаше бяла и спокойна като реклама за сапун. Носеше голяма, широка панамена шапка, бели батистени ръкавици, бели сандали и беше без чорапи. Нокътят на големия пръст на краката й, боядисан в тъмночервено, както беше модата, изглеждаше особено весел, несрамуващ се и спокоен. Тя носеше пристегнато коланче около изумително тънкия си кръст, а устните й бяха дълги и тънки. Малкото коса, която можеше да се види под шапката, беше с необикновен цвят — тъмна, но много червена, и след известно време Тейлър схвана какво беше онова у нея, което го поразяваше: макар че тя имаше червена коса, кожата й беше златнокафява, без лунички.

— За бога, как се случи това? — питаше той, докато я гледаше, без да разбира, че я гледа.

— Не зная. Просто дадох на една мила сифилистична стара жена малко пари и тогава те полудяха — каза тя, смеейки се. Ясно беше, че цялата тази работа й беше причинила повече удоволствие, отколкото уплаха.

— Колко пари? — попита Франк, смутен от нейната женска липса на здрав разум.

— Не разбирам от китайски пари — отговори тя весело. — Една от тези мръсни хартийки.

— Един долар! — извика той с възмущение. — Нищо чудно тогава, че малко остана да ви убият. Това са повече пари, отколкото са виждали през целия си живот.

Тя затвори бялата си чанта, която досега беше държала отворена в ръката си.

— Тогава то е било истински празник за тях — каза тя живо. — Моят съпруг ми даде двадесет и пет долара, когато излязох, и вече всички пари се свършиха.

Двамата вървяха бавно към първата зала на храма; дворът сега беше почти пуст и вероятно просяците със своята плячка бяха отишли направо да си купят ориз или опиум.

— С едно такова богатство те ще се разболеят от пушене на опиум — каза Тейлър.

— Това е хубаво — отговори тя. — Боях се, че може да купят на дядовците си ковчези.

— Съпругът ви не би трябвало да ви оставя сама тук, мисис Ръсел — каза Тейлър. — Човек никога не знае какво може да му се случи с китайците.

— Откъде знаете името ми? — попита тя, като добави: — Съпругът ми върши сума работи, които не би трябвало да върши. Той е много мил.

Франк Тейлър познаваше от вестниците Хелен Ръсел: вестниците бяха пълни със снимки и интервюта, направени при пристигането им преди два дни. „Една английска милионерка посещава Китай“. „Лордингълуудовият брат, достопочтеният Робърт Ръсел, е отседнал в хотел «Шанхай» с красивата си жена“. Освен това той я беше видял два пъти да минава през бара, когато пиеше коктейла си там. Мълвата на Шанхай се беше заела вече алчно с тази сензационна двойка и тоалетите на мисис Ръсел бяха възхвалявани като надвишаващи по екстравагантност всичко, каквото беше виждал през последно време този екстравагантен град. Като си спомни това, Тейлър хвърли друг, донякъде благоговеен поглед към нейната безупречно семпла бяла спортна рокля и каза:

— В Шанхай всеки се познава с всекиго. Моето име е Франк Тейлър и аз съм човекът, от когото можете да си купите филми „Еос“ под колонадите и който ще ви ги прояви.

Тя го погледна замислено с поглед, който не слизаше под челото му.

— Мисля, че името сър Галахад ви приляга повече — каза тя разсеяно.

В този момент се появи Уанг Уен в измачкан бял костюм, с черни обувки, очила и плъстена шапка. Франк му даде знак с ръка, полуразярен, полуоблекчен.

— Ето най-сетне моя помощник — каза той. — Мисис Ръсел, мога ли да ви представя моя помощник, мистър Уанг?

Мистър Уанг направи нисък поклон.

— Прави ми извънредно голяма чест — каза той, защото знаеше английски и имаше добри маниери. Момчето от магазина, Питърс, което носеше старите дрехи на Франк, вървеше по петите му. То мъкнеше в един вързоп нещата на Уанг Уен, а под мишницата си беше стиснало два чадъра от маслена хартия.

— Защото, Уанг — каза Тейлър, — вие можете да обясните на двамата по-добре от мен тази забележителност. Аз не зная нищо за тези проклети храмове.

— Това не са нищо друго освен идоли и суеверия — каза мистър Уанг с презрение. — Има глупави стари хора, които вярват в тези неща.

От голяма просветеност той плю силно на пода.

— Той трябва да започне сега веднага, преди да изчезне светлината — каза Франк с напразно усилие думите му да не звучат нетърпеливо. Би искал да каже на Уанг Уен да си върви, но беше невъзможно, защото Уанг Уен би се почувствал засегнат. Оскърбленията и дразненията, срещу които един бял човек трябваше да се бори в тази страна, бяха толкова много, че действаха зле на здравето. Франк тайно си избърса ръцете в джобовете на панталоните, докато Питърс се товареше с апарата и триножника, а Уанг се усмихваше с обидена усмивка. Хелен Ръсел гледаше Франк Тейлър, сякаш той беше някаква забавна гледка. Нейният поглед го караше да се чувства смутен. Ризата лепнеше на раменете му и той ги движеше неспокойно.

— Както и да е, по-добре ще е да направя няколко снимки — каза той нервно, за да отвлече вниманието й от себе си. — Мислех си, не би ли било добре да снимам старата пагода с един самолет над летището, а? Стар и нов Китай на една снимка — не би било лошо. Сега изработваме една малка книжка, която ще бъде раздадена във всяка стая на всички шанхайски хотели, като покана към гостите да посетят нашата фирма. Снимката ни трябва за тази книжка. Това би било добра реклама. Не мислите ли? Хиляди чужденци минават през Шанхай и ако всеки от тях има нашата брошура в момента на пристигането си…

Франк се ентусиазира: сега той се губеше в оптимистични разсъждения, защото беше горд със своята идея за малката книжка, която сам беше съчинил. Хелен все още го гледаше.

— Вие американец ли сте? — попита тя внезапно.

— Защо? Разбира се, американец съм — каза Франк.

— Не приличате на американец — каза Хелен.

— Да, да, аз съм истински американец. Действително, роден съм на Хавайските острови, но това няма значение. Отидох в Америка, когато бях още съвсем малко дете. И двамата ми родители са американци.

— Ето на, очите ми не ме лъжат. Хавайските острови. Това е много по-добро нещо. Ние отидохме там за три дни, а останахме два месеца. Да, вие подхождате много повече на Хавайските острови.

Уанг Уен разговаряше полугласно с един плешив свещеник, който се занимаваше с един олтар със свещи и благоухания. Хелен вдигна поглед към образа на Буда.

— Отвратително — каза тя. — В Япония виждахме много по-хубави образи на Буда. Защо са взели тази евтина, боядисана вехтория, подходяща само за панаир?

— Вероятно са продали или заложили добрите си Буди — каза Франк.

— Свещеникът казва, че за един долар ще се допита до пръчките на Съдбата — възвести мистър Уанг.

— Пръчките на Съдбата — каза Хелен с уважение. — Това е онзи Китай, който съм си представяла от детективските романи. Разбира се, ще се допитаме до пръчките на Съдбата, сър Галахад, и аз ще запиша в дневника си едно хубаво описание на това допитване.

— Петдесет цента — каза Франк на мистър Уанг.

— Засрамете се, сър Галахад — каза Хелен. — Когато се касае за Съдбата, не можете да се пазарите за половин долар.

— В Китай човек трябва да се пазари — отговори Франк. — Човекът ще изгуби цялото си удоволствие от работата, ако не се е пазарил.

Действително, свещеникът и мистър Уанг веднага се бяха впуснали в разпалено разискване; още няколко души също се бяха присъединили — двама високопоставени господа в дълги копринени роби, една стара госпожа със свадлив и заповеднически израз на лицето и една млада девойка с бяла шапка, която носеше на рамо върху една пръчка нанизи духовни пари.

Най-сетне свещеникът и мистър Уанг сключиха спогодбата с бегъл, взаимен поклон. Франк извади няколко сребърни монети, които постави в пепелта на един съд с благовония. Хелен радостно наблюдаваше свещеника, когато той бърбореше нещо и извади един предмет, подобен на торбичка за стрели, от който изтърси с унесен вид няколко бамбукови пръчки. Той ги погледна, прибра ги пак, прелисти с дългите си мръсни нокти листовете на една голяма книга, спря да бърбори, избърса носа си с ръкава на свещеническата роба, започна да говори пак и накрая съобщи на мистър Уанг какво беше разбрал от книгата. За миг мистър Уанг изглеждаше смутен от това, което чу, но след това се обърна изведнъж към Франк и съобщи с вежлива усмивка:

— Добро предсказание. Дамата ще има много синове, а за мистър Тейлър се вещаят бъдещи богатства.

Хелен направи гримаса.

— Моето желание да имам синове не е тъй екстравагантно, както, изглежда, мислят двамата господа — каза тя с усмивка.

Мистър Уанг, който не разбра какво каза тя, направи благодарствен поклон. Но Франк изглеждаше смутен.

— В това се крие нещо повече — каза той. — Обаче Уанг Уен не желае да ни каже нищо неприятно.

При тези думи Хелен се изсмя.

— Вие сте суеверен като езичник — извика тя.

Франк се изчерви, а след това, като я изпращаше в първия двор, се разсмя и той.

— Почакайте един момент — каза тя внезапно, като спря. — Как казахте, че е името ви? Тейлър? Франк Тейлър от Хавайските острови? Но тогава аз ви познавам. Трябваше да ви предам много здраве от Лестър Инграм. Той е ваш сродник, нали? Той ми обеща, че вие ще ме водите на танц, ако британското висше общество тук стане твърде отегчително. А това няма да се забави, мога да ви кажа отсега. Не е ли странно, че трябваше да се запознаем случайно?

— Много мило — промълви Франк със смущение. — Във висша степен чудесно. Как е моят… как е Лестър? — Той отново се почувства трескав и смутен. Ръцете му бяха пак влажни и мръсни. — Аз и моят лош фокстрот сме на ваше разположение — каза той, като се оживи. — И във всяко друго отношение, по всяко време. Ако искате да ме използвате като водач, не бихте могли да ми доставите по-голямо удоволствие. Обадете ми се по телефона — ето ви моята картичка. Във всеки час на деня или нощта.

— Вие сте точно това, което ми липсваше в Шанхай — каза Хелен откровено. Тя сложи картичката в своята ръчна чанта, от която се разнесе бързо и леко благоухание на лаванда. — Ще ви телефонирам. Благодаря ви — каза тя. — А сега трябва да се върна в хотела. Колко хубаво е, че се запознахме! Скоро пак ще се срещнем.

Една от големите наемни коли, които хотел „Шанхай“ поставяше на разположение на гостите си срещу извънредно голяма такса, стоеше отвън пред лабиринта от будки. Една голяма тълпа от любопитни наблюдаваше заминаването. Мистър Уанг направи своите елегантни поклони, момчето от магазина, Питърс, с фотографския апарат, триножника и вързопа, махаше с ръка, а старецът, който стоеше наблизо, протягаше ръка за бакшиш. Китаецът шофьор, в бяла униформа, правеше бележки върху три поколения от прадедите на стареца, когато подкара колата, а тълпата разочарована, но високо смееща се, направи път. Франк Тейлър остана да гледа подир колата, докато тя изчезна зад ъгъла. Последното, което видя, бяха червените нокти на палците на краката на мисис Ръсел и белите сандали, когато тя влизаше в колата. Хубавичка — мислеше си той. Ще трябва да си купя едно ново бяло обедно сако. Главоболието му беше минало. Вместо това изпитваше чувството, че е бил изтъркан със студена вода и твърда четка. Размърда раменете си. Не, ризата му не лепнеше. Той си пое дълбоко дъх.

— Сега ще се заловим за работа — каза той на мистър Уанг Уен и на Питърс.

Но когато отидоха в малката градина, в която Франк смяташе да направи своите снимки, слънцето беше изчезнало зад метални облаци, светлината стана жълта и съвсем неподходяща, а скоро след това започнаха да плющят първите едри капки дъжд.

— Нищо не може да се направи днес — каза Франк Тейлър. — Трябва да отложим за друг път.

Като говореше, той не изглеждаше нито отегчен, нито нетърпелив. Мистър Уанг кимна в знак на одобрение. Отначало всички чужденци биваха луди от бързина и енергия. Постепенно те се вразумяваха и се държаха вече не като варвари, а като човешки същества.

Уанг и Питърс разтвориха дъждобраните си и зачакаха омнибуса. Франк Тейлър замина със собствената си кола, както подхождаше на всеки бял човек. По пътя той не помисли нито веднъж за Рут. Той мислеше за Хелен Ръсел.

[1] Член на религиозна и военна секта, появила се за пръв път в Индия, в началото на 16-и век — Б.пр. ↑

[2] Един от рицарите на Крал Артур. — Б.пр. ↑

II

Беше три часа сутринта. Йен, който беше сега кули и возеше рикша, си беше подремнал, свит между дръжките на своята рикша. Зад себе си имаше един труден ден. Рано предишната сутрин беше откарал една пияна певица от един хотел у дома й в Нантао. Това беше тежък товар, защото бавачката, в чийто скут седеше девойката беше едра и пълна и Йен се изпоти, преди да свали двете жени пред вратата им. Стана голям пазарлък и разправия с бавачката и най-сетне му дадоха двадесет и пет медни монети. От тези пари Йен си купи една паница ориз и чай, като му останаха двадесет медни монети, които не стигаха, за да плати дневния наем за рикшата си. Той влачи своята празна рикша по всички места, които обещаваха добър пътник. Вися около входовете на хотелите на чужденците и трябваше да даде девет цента на един вратар — син и внук на блудница; когато падна вечерта, той заобиколи големите китайски ресторанти в чуждестранния квартал, но кулите, които гледаха на тези места като на своя запазена зона, го изгониха оттам. През нощта напразно беше лежал на Фучоу роуд и беше пял с висок глас възхвали за рая, в който щял да заведе чужденците, които минаваха покрай него по един или по двама: „Хубави момичета, чудесни в леглото, хубави девици от Кантон, хубави малки момчета.“ Но винаги когато повикваха рикша, другите кули го изпреварваха и той знаеше също и защо беше слаб. Бяха изминали три дни, откакто Йен беше изпушил последната си лула от Великия пушек и по цялото си тяло усещаше умора и болка от глад за опиум.

„Клубът на божурите“ беше скрит в такъв лабиринт от тесни улички, че никакви автомобили и таксита не можеха да стигнат до неговата врата и до червената неонова фирма. Това беше място, откъдето можеха да се вземат уморени танцьорки или техните клиенти, моряци и китайски чиновници. Не минаваше вечер, без да посетят „Клуба на божурите“ богатите чужденци, хора без ум, които плащаха дори до половин долар за возенето.

Преди да потъне в сън от изтощение, Йен беше започнал да мисли какво би направил, ако можеше да спечели половин долар. Той дължеше четиридесет цента наем за своята рикша, а в ръката си имаше само единадесет цента. Като пресмяташе какво е финансовото му положение, той движеше пръсти и устни. Изпушването на една лула опиум, което в момента беше по-належащо от ядене и пиене, струваше двадесет цента. Той дължеше на приятеля си Кве Куей седем цента за последната лула. По средата на своите пресмятания той заспа. Небето стана зелено над покривите на порутените къщи. Два големи плъха побягнаха по нозете на Йен, а малко по-късно една слаба, разсеяна котка мина покрай него. Трима чакащи кули с рикши играеха „на пръсти“ под светлината на фенерите, а трима други спяха. По цялото протежение на улицата електрическите надписи и червените фенери на нощните клубове избледняха, когато над града се разляха първите зари на утрото. Музиката вътре продължаваше неумолимо и упорито.

Йен се събуди, когато получи ритник от обувка от фина черна кожа и за един миг се озова между дръжките на рикшата. Настъпи обикновеното викане и блъскане, но неговият глад за опиум беше сега толкова силен, че даде сила на юмруците му да отблъснат другите кули.

— Пак убийство и внезапна смърт — каза със смях Хелен Ръсел на мъжа си, който беше толкова пиян, че стоеше като вдървен и под остър ъгъл към улицата; това приличаше на трик на каталептичен медиум.

— Автомобил? — попита той с дебел глас и дори тази единствена дума му беше почти невъзможно да произнесе.

— Върнах автомобила — каза Хелен любезно. — С рикшата е по-забавно. Чистият въздух ще ни подейства добре след мъглата вътре.

— Автомобил? — повтори Боби упорито.

Той се опита безуспешно да запали цигара. Кибритът и цигарата паднаха на влажния, кален паваж. В следващия момент една кряскаща група улични момчета се нахвърлиха върху плячката. Хелен взе от ръката му табакерата, преди той да я изпусне, запали една цигара и я пъхна между устните му.

— Автомобил? — попита той напразно.

— Можеш да вземеш рикшата до ъгъла, а там ще получим такси — каза Хелен покорно и му помогна да се качи.

Кулите се заеха да помогнат на пияния чужденец с изключителна нежност въпреки виковете и смеха им. Той се усмихваше великодушно и дори заспа, преди копелетата да започнат да се въртят. Хелен се качи в рикшата на Йен.

Йен се взираше с отворена уста в дамата. Той още беше полузаспал.

— Хотел „Шанхай“, Нанкин роуд, чоп-чоп — каза Хелен, която беше научила малко от тукашното развалено наречие.

— Сави, сави — увери я Йен настоятелно, макар че не беше я разбрал. Той не знаеше нищо за Нанкин роуд: за него това беше Та Малу, улицата на големите коне. Но той се усмихна успокояващо на дамата и потегли. Тялото му изведнъж се обля в пот, защото въздухът беше като пара, дори в този последен час на нощта. Той се спря и като свали дрипавото си палто и го сви на куп, го сложи под нозете на дамата.

— Много мило — продължи Хелен, като се стараеше да отбягва всяко докосване до мръсната дреха.

През това време кулито, който возеше мъжа й, беше изчезнал с твърда крачка зад ъгъла и Хелен беше останала сама. Бързо, чоп-чоп, повтаряше тя, но Йен разбираше, че не настоява сериозно. Той обръщаше глава и й се усмихваше, без да променя ход. Хелен се облегна и въздъхна. Сивата светлина на зазоряването заля улиците и можеха да се видят малцина хора, все китайци. Едно от ония смешни, златистожълти шанхайски таксита мина покрай тях и наруши тишината. След като бяха направили няколко завоя, без да видят Боби, Хелен попита доста загрижено:

— Хотел „Шанхай“, сави?

— Сави, сави — каза кулито с утешителна усмивка на търпелива бавачка на деца.

Въпреки това Хелен започна да изпитва тревога… Тя трепна, когато един висок вик на китайски стигна до ушите й. Но това беше само друг кули с рикша, който прешляпа покрай нея с боси крака, возещ като свои пътнички две уморени, нарисувани момичета от нощен клуб. От една къща се разнесе тъжен проточен вик. Мълчание. След това пак вик. После остро изплющяване от бич или от огнестрелно оръжие. Ето още един отличен случай за сър Галахад, помисли си Хелен. Мисълта за него беше толкова ясна, че Хелен беше изненадана, когато той не се показа на следващия ъгъл, за да я вземе под закрилата си. Тя се прозина и се усмихна на себе си извинително. През изтеклата вечер беше мислила неведнъж за Франк Тейлър. Сър Хенри Кингсдейл-Смит, от британското консулство, беше устроил един официален и извънредно отегчителен прием в чест на мъжа й и на нея самата: бисерни огърлици върху стари сбръчкани гърди, клюки за хора, чиито имена тя не беше чувала никога, предсказания за конните надбягвания, разговори върху играта поло, високомерие и скука. Един мъничък английски остров, изолиран и непристъпен в средата на Китай под непрестанното бръмчене на електрическите вентилатори. „А как ви се харесва Шанхай, мила моя?… Ако идете в Хонконг, трябва да направите посещение на лейди Фиц-Скарбъро, тя е толкова оригинална! Колекционира пръстени с нефритови камъни. Бедната, мила жена, какво друго може да прави? Сър Фиц-Скарбъро заболял от малария в Индия, а ние знаем как изглежда съпруг, болен от малария… Граф Бодянски, елате, искам да ви представя на мисис Ръсел. Граф Бодянски е нашето enfant terrible[1]. Не го слушайте, ако започне да ви говори за Сайгон.“

Само като си спомни всичко това, Хелен пак се прозина. Тя се огледа наоколо. Не, Франк Тейлър не идеше подир нея. Изморена съм, помисли си тя. Не беше лесно да запази Боби трезв по време на един елегантен английски прием. В „Клуба на божурите“ той си беше наваксал загубеното.

В момента, когато Хелен успя да изгони от мислите си дискретната, но приятна сянка на Франк Тейлър, тя се изплаши. Те продължаваха да вървят все по-нататък; положението ставаше все по-объркано и по-объркано, улиците — все по-тесни и по-непознати. Кулито се задъхваше, пот струеше по гърба му. Хелен видя едно свободно такси на едната страна на улицата.

— Искам да сляза — каза тя.

Но нейният кули поклати глава и продължи. Малко по-късно неговият задух се превърна в кашлица и Хелен се ужаси, че той храчи по улицата големи петна кръв. След като вървяха безкрайно дълго и се бяха връщали винаги на един и същи ъгъл, както смяташе Хелен, те стигнаха до една река или канал и кулито се отби при един китайски полицай. Той явно питаше за пътя, а полицаят му викаше нещо. Йен също извика нещо в отговор, но и тази възбуда завърши със смях. Хелен беше вече ужасно уморена, а возенето изглеждаше като нещо недействително. След цяла вечност те най-сетне пристигнаха пред хотела, без да са зърнали за миг нейния съпруг.

Кулито стоеше и не можеше да си поеме дъх, от него капеше пот, а на устните му беше изписана очаквателна усмивка. Той беше толкова мършав, че всяко ребро и всяка жила изпъкваха по тялото му. Твърде мършав — мислеше си Хелен, — за да бъде разпънат на кръст. Тя извади от малката си бисерна чантичка половин долар и го тури в ръката на кулито. Нейният опит с просяците в пагодата Лънхуа я беше научил да не плаща твърде много.

Понеже петдесет цента бяха повече от това, което дължеше на Йен, той веднага вдигна голяма врява. Той викаше, че тай-тай му била дала малко, тай-тай била жестока, той бил изминал дълъг път и тичал бързо; той показваше потта си и сочеше задъханите си гърди; жестикулираше с ръце, протягаше половината долар към Хелен, като че искаше да й върне това толкова мизерно възнаграждение, и дори отиде до там, че плю на монетата и я хвърли на земята. Макар че миг преди това улицата Нанкин роуд беше празна, се появиха необяснимо откъде трима-четирима кули и всички започнаха да го подкрепят. Хелен малко уплашена, се канеше да извади още пари от малката си чантичка, когато се появи едрият ирландец, който беше нощна смяна на въртящата се врата на хотел „Шанхай“.

— Чих! — извика той. — Ганду!

И Йен видя как пътничката му изчезна в хотела, без той да успее да направи най-големия си удар, за който се беше надявал, откакто беше станал кули с рикша.

Между кулите с рикши се разказваха истории за баснословни и фантастични печалби. Веднъж пиян чужденец, може би по погрешка или пък от глупост, беше дал на някой си Лизан от Хаопин двадесет долара. Лизан се оттеглил с тези пари и заживял в родното си село като високо уважаван собственик на дърводелска работилница. Друг кули, чието име не беше известно, беше намерил в своята рикша бисерна обица и един търговец на скъпоценности в Китайския град му беше дал за нея тридесет и два долара и четиридесет цента сухи пари. Не беше известно какво е станало с него, но някои твърдяха, че са го виждали да излиза от хотел „Златното небе“, придружен от хубава наложница, и заминал с такси.

Тези и други подобни истории поддържаха жива надеждата в Йеновото сърце, че един ден той ще се върне с много пари в къщата на своите прадеди, че ще изплати дълговете на своето семейство, ще откупи нивята на своето семейство, ще снабди духовете на прадедите си с много храна и благовония и ще възпита сина си като благородник.

Йен често мислеше за сина си. Особено след като изпуши втората лула, струваше му се съвсем проста и лесна работа да види отново сина си. Макар да беше надалеч, той беше наблюдавал с очите на своя дух как синът му расте. Сега косата на челото му беше отрязана; сега беше тръгнал на училище; сега беше вече достатъчно умен, за да кара бивола, който въртеше колелото на дулата; скоро щеше да дойде време да бъде сгоден; той беше мъж, и то по-добър мъж от своя недостоен баща. Мечтаейки така, Йен стигаше до своята трета и четвърта лула, преди да изпадне в дълбокия сън на пушач на опиум.

Тия мисли обаче не бяха обикновена фантазия: те бяха подхранвани от писмата, които му пишеше от време на време майката на Лън Сейлеонг. Йен ги носеше на писмописеца, чиято будка се намираше в съседство с чайния салон „Старото върбово дърво“ в Китайския град. Той даваше да му прочетат писмото срещу пет медни монети, а понякога трябваше да му го прочитат по три пъти, преди да схване съдържанието му. Написването на отговор му струваше десет медни монети, в очите на Йен това бяха много пари, но той разбираше добре, че беше по-трудно да се пише писмо, отколкото да се тегли рикша и че учението заслужава по-високо заплащане, отколкото обикновената работа на един кули. Но беше изминало много време, откак беше получил последното писмо, повече от дванадесет месеца, и Йен постепенно забрави съдържанието на последното писмо, колкото и често да го повтаряше на себе си в началото, като се мъкнеше по улиците с рикшата.

Йен пъхна петдесетте цента в пояса си; сега той притежаваше шестдесет и един цент. Щом хвана отново дръжките на своята рикша, той разбра, че е твърде уморен, за да извърви далечното разстояние до Канинг стрийт, където трябваше да плаща всеки ден наема за рикшата. И през ум не му мина, че до Чапей, където живееше Кве Куей, беше още по-далеч. Мисълта за Великия пушек му даваше достатъчно сила и енергия, за да издържи, докато стигне там.

Куей имаше малък магазин, който беше открит към улицата и изглеждаше съвсем невинно. Там се продаваха соя, тютюн, цигари, солено зеле, пушено месо и сушена риба — наистина всичко, което можеше да изкуси апетита на кулите, които живееха в този квартал. Сградата беше малка, ниска и построена като пристройка към задната стена на едно здание, което някога е било фабрика, докато през войната през 1932 година бе улучено от граната и опожарено до основи. Улицата на блажения мир, както се наричаше доста неподходящо тази улица, не беше павирана и през зимата представляваше блато от кал. През лятото обаче тя изсъхваше и всяко подухване на вятъра вдигаше облаци жълт прах и го хвърляше в лицето на минувачите. Жилището на Куей беше зад магазина, а зад жилището имаше малък двор с кладенец и една помпа с празни варели; лете Куей разстилаше над двора покрив от дрипави рогозки, та да го запази прохладен. Зад двора имаше една стая, в която Куей складираше стоките си и която издаваше силна миризма на зеле, риба и прокиснала фасулена каша. В дъното на тази стая имаше така изкусно изработени рафтове, че те напълно прикриваха стълбата, водеща към тавана. Там именно пушачите на опиум лежаха върху стари рогозки на нарове един над друг, с дървени възглавия под главата, а когато имаше наплив, лежаха и по двама и трима на една рогозка. Две бледи, дрипави, малки момичета сирачета подаваха лампите с опиума и носеха на хората горещи кърпи, за да бършат изтощените си лица. Миризмата на опиум висеше навсякъде като паяжина. Но смрадта от гниещи остатъци в двора беше още по-силна; това беше добре дошло за Куей. Наистина той плащаше на полицаите от квартала съответните подкупи и им даваше колкото опиум искат, за да не го закачат. Напоследък обаче беше станало мода за студентите и дори за младите жени да си навират навсякъде носа и да се гордеят с това, че са открили поне грам опиум в Чапей. Понеже те бяха глупави, млади, неопитни хора, за Куей беше лесно да ги лъже. Но те бяха източник на досада, защото нечовешко беше да се лишават бедни хора от тяхното единствено удоволствие, докато богатите можеха да пушат колкото си искат. „Как ще понася един кули живота, ако няма опиум?“ — питаше често Кве Куей. — „Животът е твърде тежък без сънища“.

Йен сложи на тезгяха двадесет и седем цента, за да плати това, което дължеше, и да се снабди с опиум за един хубав, дълбок сън със сънища. Той беше зашеметен и ръцете и колената му трепереха, когато се изкачваше по стълбата, защото миризмата изостряше глада му за опиум. Но още при първата лула спокойствието се разстла над него; след втората — той стана жив и весел и започна да философства с един стар човек на съседната рогозка. Но старецът скоро заспа. Йен легна по гръб и затвори очи. Той си повя сънено един-два пъти със своето дрипаво ветрило от палмов лист и тогава видя много разцъфнали божури, галени от ветреца, чу клокочене на вода. Това беше звук с дълбока красота, свеж и прохладен, един очарователен звук, който се разнасяше като ехо от дните на детинството му. Йен изми в потока уморените си крака и след това заспа.

Няколко часа по-късно, когато беше пак между дръжките на рикшата, Йен действително си беше отпочинал от работата, но сънливостта от опиума още беше в тялото му. Беше вече пладне, но той не чувстваше глад и стомахът му беше доволен и спокоен. Небето беше покрито с черни облаци, а в далечината можеха да се чуят гръмотевици.

Йен припкаше бързо по улицата по посока на Канинг стрийт, направо през целия чуждестранен квартал, към дружеството за рикши „Четири хармонии“, за да плати наема за изтеклия ден. Като преброи парите, които притежаваше, той откри, че те бяха с шест медни монети по-малко; в своя шемет преди пушенето той трябва да беше пресметнал погрешно. Йен продължи да смята, като мърмореше гласно, и понеже нямаше достатъчно пръсти, тези, които имаше, го объркваха още повече. Той имаше шестдесет и един цента. Беше платил седемте цента дълг и двадесет цента за опиума. По разточителния маниер на пушачите на опиум беше дал пет кеша[2] на момичето като бакшиш за чай, за дето му беше запалило лампата и му беше донесло топла кърпа. И пак не му достигнаха четиринадесет цента, за да си плати наема.

В това време облаците се разразиха над неговите грижи и се изля силен дъжд от натежалото небе. Точно когато Йен подири подслон в един вход, щастието му се усмихна. Един благовиден млад китаец, облечен в чуждестранни дрехи и с цигара в устата, го повика. Йен разпъна за един миг гюрука на рикшата, за да запази сух своя пътник и след това потегли. Дъждът мокреше приятно кожата му и скоро от нея започна да се издига пара, като че ли го варяха. Младият човек отиваше на рю Тибет, Сей Юнг Лу, а това също беше щастливо обстоятелство, защото тази улица беше на пътя му за Канинг стрийт. Когато слезе, пътникът му даде падащата му се такса, петнадесет цента. Той не беше чужденец, нямаше какво да се каже. Но влиянието на опиума правеше Йен смел и предприемчив, затова той протегна ръка и извика:

— Един подарък, сър, един бакшиш за бедния кули, достопочтени първороден синко! Синът ми е болен и умира от липса на лекарства. Дай ми десет цента за моя болен син.

Младият човек се засмя и извади малко пари от своята чуждестранна кесия, седем кръгли, лъскави медни монети и четири кеша.

— Лъжец и син на лъжец! — каза той. — Зная как се казва твоят син — Шао Хеиншу!

Йен се засмя и занарежда благословии подир младия човек, когато той влизаше през вратата. Мисълта синът му да бъде наречен Шао Хеиншу, Жълто оризово вино, му изглеждаше толкова остроумна, че той още се усмихваше над нея, когато беше вече спрял рикшата пред срутената къща в Канинг стрийт. Там имаше още трима кули, които бяха закъснели със своите плащания като него и той се нареди зад тях. Тъмната стая съдържаше една желязна каса, която вдъхваше на кулите голямо уважение като белег на огромно богатство. Касиерът, който седеше зад решетка и взимаше парите на кулите, имаше златни зъби, а това също беше елегантно и признак на богатство. Колко богат трябваше да е един човек, чийто подчинен можеше да си купи златни зъби!

Йен се сви и не отговори нищо, когато човекът извика заплашително, че рикшата му ще бъде отнета, ако не идва редовно всяка вечер, за да плаща за нея.

— Градът е по-светъл през нощта, отколкото през деня, няма разлика между вечер и сутрин — отговори Йен, като събра цялото си остроумие и смелост.

Човекът записа нещо в една голяма книга.

— Името ти Йен ли е, Лунг Йен? — попита той точно когато Йен се обръщаше да си върви.

— Така е, Лунг Йен е мойто недостойно име — каза Йен.

Беше загубил своето голямо име, името на своето семейство, откакто беше в града, и сега то му изглеждаше чуждо.

— Тук има едно писмо за мистър Лунг Йен — каза човекът иронично.

Той подхвърли писмото през решетката и то падна на мръсния дъсчен под. Йен го грабна и се направи, че може да прочете адреса.

— Да, писмото е за мен — каза той и сърцето му се разтупа, защото, макар да не можеше да прочете нито една-единствена буква, той все пак имаше очи и знаеше как изглеждаха писмата от дома; те имаха лице, както хората имат лица, по които могат да ги разпознават.

Отначало той седна в рикшата си на улицата и разгледа писмото от двете страни и го помириса. Може би имаше по-големи и по-дебели писма, но неговото беше достатъчно добро за него. След като до насита разглежда външния му вид и го опипва, той го пъхна в пояса си, където носеше и малката ленена кесия с пари. Той имаше още шестнадесет цента, а имаше и писмо от дома си. Вътрешното му вълнение му беше причинило внезапни болки от глад. Мога да ям и по-късно, помисли си той нетърпеливо, защото искаше да знае какво пише в писмото. „Получих писмо от сина си“, разправяше той на всеки кули, когото познаваше. Те всички се смееха и викаха: „Един добродетелен син е по-добро нещо от парите“ — или друга такава вежлива забележка. Малко оставаше да прекоси Грейт Фарен стрийт въпреки вдигнатата ръка на полицая.

— Ганду! — извика му полицаят.

— Имам писмо от сина си — отговори Йен и макар че кафявият анамит със сламена шапка вероятно не разбра това, което каза Йен, той се усмихна срещу сияещото лице на кулито.

Писмописецът, на когото Йен занесе своето скъпоценно писмо, беше беден, но културен човек. Той беше заемал високи служби в ония дни, когато династията Манчу още седеше на трона на дракона. Той още се обличаше като мандарин — в копринена роба, с палто и черна шапка, и носеше дълга, рядка, почтена брада и очила с дебели рогови рамки. Беше надарен с огромна, силна памет и веднага позна Йен, макар че имаше повече от година, откакто Йен беше получил последното си писмо от къщи и беше му отговорил.

Старият мандарин не бързаше, защото бавенето е белег на възпитание. Йен също се стараеше да не проявява нетърпеливост, за да не изглежда невежлив. Неколцина любопитни веднага се събраха около отворената будка, защото и те искаха да знаят какво пише в писмото на Йен, а той се гордееше с интереса, който проявяваха те. Най-сетне писмото бе отворено, разгънато и вдигнато пред очилата на учения човек.

— Това писмо е писано от новоизнамереното перо, а не с четка за рисуване — уведоми той Йен, като го гледаше под очилата си. Той разгледа още веднъж писмото. — То изглежда е писано от дете, което още не е оформило характера си и не разбира от краснопис — продължи достопочтеният човек, докато Йен усещаше как ребрата му трептят от вълнение.

— Писмото е било написано на единадесетия ден на седмия месец — забеляза след това старецът. — То идва от града Чинсан в провинцията Киангсу. Удивително е колко бързо пристигат писмата сега, когато огнените коли кръстосват цялата страна. Когато бях млад…

Той продължи с кратко описание на пътешествията пеш, които е трябвало да предприема като млад човек по примера на древните учени, които са пътували от село на село с тояга и тиквена кора в ръка, свободни от грижи като птичките. Йен скръсти ръце и слушаше почтително, докато най-после нетърпението му надви.

— А писмото, достопочтени сър? — напомни му той покорно.

Тогава старият човек вдигна писмото и го прочете гласно без по-нататъшно прекъсване:

„Татко, възвишена личност, изпращам ти на колене това писмо. Много време има, откакто не съм получавал поучителни думи от теб. Аз съм много загрижен. Желая тялото на възвишената личност да бъде в мир. От дълго време стоя на пръсти. И гледам на изток с радостната надежда, че ще ми бъде позволено да поднасям на баща си сутрешния и вечерен чай.

На седмия ден от осмия месец ще дойда с много други деца в Шанхай, където ще устроим фестивал и събор на всички бойскаути в продължение на няколко дни. Ние ще бъдем разделени на хсианги и ще живеем отчасти в палатки, отчасти в казарми. Моят номер е 174, Хсианг Щанси. Ако възвишената личност иска да си направи труда да попита в Общинското управление, в Гражданското бюро, тогава баща ми ще получи точна информация къде може да бъде намерен неговият недостоен син. Едва ли мога да дочакам деня, когато ще заминем за големия град, Конфуций ни казва: От своите бащи сме получили тяло, коса и кожа; затова наш дълг е да ги пазим невредими.

На колене ти изпращам това писмо и най-смирено ти желая десет хиляди пъти блаженство и златен мир.

Твоят син, Лунг Сейлеонг.

Китайска република, на двадесет и шестата година, в седмия месец, на осмия ден.“

Йен слушаше тази чудна смесица от модерна ученост и конфуцианска вежливост, сякаш феи бяха излезли от всички небеса, за да му свирят. Той не разбираше и в най-малка степен какво значи това писмо. Старият мандарин прочете писмото три пъти срещу една такса от три медни монети за първия път и по една — за всеки следващ път. След третото прочитане той сгъна писмото и го пъхна обратно в плика му.

— Весели новини, по-стари братко — каза той с голяма любезност, — едно добре написано писмо от един син до баща му. Трябва да си много щастлив, че ще видиш толкова скоро сина си.

Йен все още седеше с почти идиотска усмивка от радост върху изтощеното си лице. Синът му можеше да пише и му пишеше писмо. Неговият син. Неговият син Лунг Сейлеонг. Всички слушатели мълвяха поздравления и благопожелания.

— Какъв е смисълът на писмото? — попита Йен, сякаш се беше пробудил.

— Смисълът е, че синът ти ще пристигне в нашия град след десет дена, броено от днес, и че ще бъдеш заведен при него, ако съобщиш в Общинското управление в Кианван името му и номера му — каза търпеливо писмописецът.

Йен беше съвсем объркан.

— Какъв номер? — питаше той постоянно. — Къде е къщата, в която трябва да кажа този номер? Има ли някаква тайна в това? Какви са скаутите? Аз не искам синът ми да бъде войник и разбойник.

Потребно беше много време, докато старият мандарин обясни на кулито всичко. В добавка мандаринът му направи подарък, защото написа различни упътвания на един лист хартия, без да вземе нищо за това. Той ги написа с най-тънката си четчица върху хартия, начертана с червени линии и сложи хартията в червен плик, защото червеното е цветът на доброто щастие и на даровете. Йен пъхна смирено в кесията си написаното. Чак тогава отиде в чайната „Старо върбово дърво“ и си поиска чай и ориз; той разказваше на всекиго, който искаше да го слуша, за посещението на сина си. Говореше толкова много и толкова високо, че играчите на майонг го помолиха за тишина. След това той стоя известно време на зигзагообразния мост и гледаше костенурките в зелената, застояла вода. Пошля се по пазара за птици и слуша песента на една авлига. Това беше една златна птичка, наречена Йинг, и неговият дядо също беше имал такава птичка. Той размисли дали трябва да иде в храма и да принесе в жертва на бога на града малко благовония, защото очевидно покровителството на този бог беше необходимо за работата, която водеше сина му в Шанхай. След като бе направено това и той беше внушил на свещеника да се моли за щастието и безопасното пътуване на Лунг Сейлеонг, син на Лунг Йен, му стана ясно, че трябва да купи подаръци за сина си. Той взе рикшата и напусна притеснения Китайски град, където не можеха да се спечелят никакви пари, и се гмурна сред движението на моторните коли по авеню Едуард VII. Сега той беше изпълнен със сила и енергия, намери двама пътници един след друг и спечели тридесет цента. Но той дължеше вече четиридесет цента за дневния наем. Умората бавно го обзе отново. Той вървеше по средата на улицата и мислеше как ще види сина си, когато един човек с триколка с куп вестници в ремаркето зад себе си извика:

— Махни се от пътя, мръсен кули!

Йен отскочи настрана от пътя, точно когато получи един силен удар по пищяла.

— Син и внук на кучка! — извика той след човека на триколката.

В този момент Йен разбра колко мръсен и рошав изглеждаше. Един мръсен кули, да, един мръсен кули, това беше всичко, което беше той. Той откара рикшата си до бордюра на улицата и клекна между дръжките, за да посвети цялото си внимание на този въпрос. Синът му, младеж на единадесет години, щеше да му дойде на гости. Йен беше правил на пръсти сметка за годините и никога не забрави възрастта на своя син, който беше толкова надалеч — едно момче, което можеше да пише и имаше маниерите на мандарин. Как можеше баща му да се яви пред него като мръсен кули!

Йен облегна ръцете си на дръжките на рикшата, а главата склони на ръцете си, за да може да премисли по-ясно работата. Той беше изпращал писма у дома си и всеки път беше молил стария писмописец да уведомява семейството му, че той е много добре в Града при морето. Че бил търговец с много работа, че печелел много и че скоро щял да се върне у дома си, да освободи семейството от дългове и от грижи.

С очите на своя дух той се виждаше такъв, какъвто се представяше в писмата си: един добре облечен и добре нахранен човек в добро положение и със спестени пари — човек в дълга сива роба и с такава шапка, каквато носеха чужденците — човек с кръгло лице и с ръце, станали деликатни от броене на пари. А в същото време очите му го виждаха такъв, какъвто беше в действителност: един кули с парцаливи кулски дрехи, който показваше срамната си мършавост през не една дупка на палтото и панталона; човек без пари, който нямаше дори собствена рогозка, с която да се завие през нощта; човек, чието месо на лицето му се беше стопило от Великия пушек; по когото порокът беше оставил своите следи. Това беше един нещастен четвърт час.

След като беше обмислил всичко, той стана и без да се оглежда за пътник, извървя с рикшата си целия път обратно до Чапей. Приятелят му Кве Куей седеше в магазина си и отмерваше фасул в малки кесии. Беше късно след пладне. Едно от малките сирачета влезе и окачи една лампа на стената.

Йен клекна на земята и изплю на няколко пъти горчивата си слюнка, преди да проговори.

— Кве Куей, ти винаги си бил моят най-добър приятел — каза той. — И не си забравил, че сме се клели в истинско братство и си държал на това.

— Ти си изпушил вече достатъчно пушек за един ден, безполезни човече, а кредит не давам — каза Куей веднага.

— Не искам пушек — извика Йен. — Никога вече, Кве Куей. Братко, синът ми ще ми дойде на гости, моят единствен син. Ти трябва да ми помогнеш. Имам нужда от пари. Имам нужда от дрехи. Имам нужда от легло, от един дом и от някаква работа. Не мога да бъда умиращ от глад кули, когато дойде синът ми. Ти трябва да ми помогнеш.

Той говори удивително дълго и със слисващо красноречие. Куей слушаше и се чудеше, остави настрана своите везни и след това се изсмя високо.

— Значи синът ти ще дойде, щастлив човече? — извика той. — Ние ще посрещнем нашия малък гост. Няма да пожалим нищо, което е необходимо. Ти ще трябва да покажеш на сина си достойнство, по-голямо от всяко достойнство, което е виждал той досега.

Йен усети как при тези предани думи дишането му стана по-леко, а сърцето му по-широко. Внезапно се появиха сълзи на очите му, а брадата на Куей се превърна в черен облак.

— Вярно е — каза той, — нови дрехи и стари приятели са най-доброто нещо.

[1] Ужасно дете (фр.). — Б.р. ↑

[2] Стара китайска монета, равна на една пета от цента. — Бел.пр. ↑

III

Д-р Чанг се завърна от Нанкин изтощен, разочарован и разстроен. Самолетите бяха ангажирани за няколко дни напред и той трябваше да вземе влака. Имаше близо два часа закъснение и влакът беше така претъпкан с бежанци от северните провинции, както само китайските влакове могат да бъдат претъпкани. Още повече бежанци клечаха по гарите с деца, старци и вързопи, гледайки втренчено пред себе си. Чанг познаваше съненото изражение на своите сънародници. Сякаш те се затриваха, щом бремето станеше твърде тежко. „Да бяха също тъй силни в борбата, както са издръжливи!“ — мислеше той за десетхиляден път.

Той погледна ръчния си часовник, като излизаше от Северната гара. Четири и десет. Повика едно такси. „Мога да взема Пърл“, помисли си той и се почувства по-щастлив.

Поликлиниката, където Пърл дежуреше три пъти в седмицата, не беше далеч от гарата в един занаятчийски квартал на Чапей. Малката, едноетажна сграда, към която беше придадена една дървена постройка, беше разположена между празни и прашни места. На Пърл плащаха от здравната служба една малка сума, за да следи белите лекари, които работеха там доброволно, а тя се грижеше и за жените, които не можеха да преодолеят своята срамежливост в присъствието на мъже лекари. Имаше трима германски лекари, изгнаници евреи и те работеха безплатно. Д-р Чанг още се чудеше на липсата на себичност у чужденците; у тях това граничеше с глупост, макар че сам той често пожелаваше с въздишка неговите сънародници да разбират малко по-добре своя дълг към ближния си. Но Пърл, която беше отраснала в Америка, гледаше на помощта на своите германски колеги като на нещо саморазбиращо се и беше в най-добри отношения с тях.

Чанг мина бързо през така наречената чакалня, чиито дървени стени бяха покрити с илюстровани обяснения на венерическите болести и с упътвания за отглеждане на деца — негово дело и негова гордост. Един или двама невръстни младежи, работници от мелниците на Сучоу Крийк, и един стар кокалест кули седяха покрай стените. Когато Чанг влезе в стаята, в която работеше жена му, той я намери приведена над една покрита с мушама маса, на която лежеше новородено бебе. Колкото и малко да беше, то имаше вече една бродирана със злато шапчица на главата си и украсени с тигрови глави обувки на малките си нозе. Пърл тъкмо ги събуваше. Детето беше спокойно и доволно, но баба му стоеше пред него със загриженото лице на старите хора, които нямат вяра в нищо ново.

— Красив внук — каза малката милосърдна сестра китайка, която стоеше с готово руло памук в ръката си.

Старата жена се навеждаше и мърмореше нещо. Пърл вдигна поглед и се усмихна на Чанг. Тя имаше усмивка, която се разливаше над всяка точка на нейното благо, овално лице и напълно го променяше. Усмивката изчезна моментално, щом тя се обърна към детето. Тя поклащаше насам-натам малкия си крак и се приведе още по-ниско над него.

— Доктор Хайн! — извика тя към съседната стая, чиято врата беше открехната.

Последва мърморене от другата страна, вратата се разтвори с бутване и д-р Емануил Хайн влезе. Той носеше бяла лекарска престилка с къси ръкави и държеше ръцете си нагоре във въздуха. В съседната стая можеше да се види човек, лежащ на масата полуразсъблечен.

— Да? — попита старият лекар, като отиде при масата.

Пърл обърна към него ходилото на малкия крак, за да му покаже гноясалите пришки и стъкловидната кожа.

— Да — каза лекарят още веднъж, но този път не като въпрос, а като потвърждение.

Пърл се обърна към съпруга си.

— Тридесет и четири процента идват при нас с наследствен сифилис — каза тя на английски.

Юцинг Чанг, който беше седнал на един стол и беше сложил куфарчето си на коленете, погледна почти виновно, като че ли той лично беше отговорен за високия процент.

— Злото трябва да бъде лекувано още в началото — промълви той неопределено.

— Мога ли да попитам за вашето уважаемо скъпоценно здраве? — попита д-р Хайн вежливо, но с лош акцент. Думите му звучаха по-скоро като френски, отколкото като китайски.

Юцинг побърза да даде също тъй вежлив отговор, защото усилията на доктора в чуждия език винаги го вълнуваха.

— Как стои работата с ултравиолетовите лъчи? — продължи д-р Хайн, но неговият английски не беше много по-добър от китайския му.

— Направих още веднъж постъпки по заявлението — отговори Чанг. — Ще бъде предадено по-нататък. — Здравната служба беше напечатала една илюстрована брошура върху борбата с туберкулозата и тя бе предадена на правителството в Нанкин.

През това време Пърл беше свършила с новороденото момченце, бабата на което беше седнала сега на пода, както си беше свикнала, и го повиваше отново в неговите дрешки. Неговото малко голо задниче се подаваше гъвкаво от малките му панталони, които имаха само предна част.

— Добро щастие и доволство за мъжката рожба — каза Пърл на бабата, която пак се поклони.

— Дано тай-тай да има сто сина! — пожела и тя вежливо.

— Благодаря ви за благопожеланието — отговори Пърл с лице, извърнато настрана.

Д-р Чанг се усмихна утешително на жена си. Тя не можеше да има деца, но въпреки това му беше много мила и скъпа.

Д-р Хайн се беше спрял на вратата на стаята си, след като беше проумял отговора на Чанг.

— Аз мога да ви кажа какво е най-голямото зло в Китай — каза той. — Вие твърде много се кланяте на буквите. Заявление, брошура. Все да е нещо писано или печатано. Вие не сте много по-добри от ония бедни хора, които горят рецептите си и пият пепелта с чая. Вие се задоволявате с една хубава брошура, но думите не са медицина. Не мога с вашата напечатана хартия да излекувам никого от вашите кули, които на шестнадесет години получават туберкулоза и храчат кръв.

Той почака един миг и след това, понеже не отговориха нито Пърл, нито Юцинг, изчезна през вратата, като я затвори след себе си с крак.

— Дезинфекцирайте всичко — каза Пърл на малката милосърдна сестра. Самата тя наля антисептична течност в един леген и със сериозен и съсредоточен вид на лицето започна да си търка ръцете с четка.

— Какъв добър вятър те носи насам? — попита тя.

— Мислех, че можем да идем оттук направо да вечеряме — каза Чанг.

— Свърших вече — каза Пърл весело, като отърсваше капките червеникава течност от върха на пръстите си. — Ще се разходим през парка — каза тя. — Не мисля, че въздухът тук е добър.

Въздухът беше наистина тежък от карбола и от миризмата на множество болни хора, които минаваха непрекъснато през ниските стаи на клиниката.

— Да, ще бъде хубаво под дърветата — каза Чанг с въздишка на облекчение.

Пърл го изтика през вратата в малката стаичка с проста дървена писалищна маса, която й служеше за канцелария. Тя отвори един шкаф и скрита зад вратата му, съблече бялата си престилка. Когато излезе пак, тя носеше една липово зелена, плътно прилепнала рокля с висока яка, защото беше забелязала, че пациентите имат повече доверие в нея, когато е облечена по китайската мода. Тя извади от една попълнена с вата кошница чайник и две чаши и наля една чаша горещ чай за съпруга си.

— Чудесно! — каза Чанг със задоволство.

Като пиеше, разстроените му нерви се успокоиха и го обзе чувство на благоденствие. Пърл приклекна срещу него и го наблюдаваше, докато той пиеше. Тя почака, докато той свърши, и тогава си наля една чаша за себе си.

— Позволяваш ли? — попита тя вежливо, преди да започне да пие.

Един момент по-късно Номер Две, по-младият прислужник, влезе сияещ от удоволствие, когато видя, че господарят е пак тук.

— Добър сън и приятни сънища! — каза Пърл през вратата на д-р Хайн, преди да излязат. Но докторът беше очевидно твърде унесен в работата си, затова не отговори.

Те пратиха вкъщи Номер Две с Юцинговото малко куфарче и тръгнаха към ъгъла, където можеха да вземат такси.

— Трябва да си купим собствена кола — каза Пърл за стотен път.

Чанг отговори:

— Да, наистина трябва да си купим.

Но колата никога нямаше да бъде купена. Юцинг имаше високо положение, но заплатата му беше малка и не я плащаха редовно. Негласно се смяташе, че един чиновник с ранга на д-р Чанг би могъл да изкопчва достатъчно пари при сключването на разните договори на болницата и при доставката на болничните потреби. Но Чанг беше неспособен за това, което се вършеше в неговата страна. Чуждестранните училища, през които беше минал, го бяха заразили с идеи, непрактични и неподходящи и го бяха надарили с чувствителна съвест. А под всички натрупани наслоения от възпитание стоеше още твърдо основният камък: конфуциевият идеал, според който висшият чиновник трябва да дава достатъчно добър пример, за да внуши добродетели у своите подчинени. Дядото на Чанг по майчина линия, мандарин от благороден род, също беше останал неподкупен…

Щом седнаха в таксито, Чанг взе ръката на жена си в своята и несъзнателно започна да опипва загрубелите места по кожата й.

— Ръце на кули — каза Пърл с усмивка.

Той свали очилата си и вдигна ръката й до лицето си, за да я разгледа. Това беше жест с голяма нежност.

— Как вървя работата ти в Нанкин? — попита Пърл.

Юцинг не отговори веднага.

— Нямах голям успех — каза той най-сетне. — В момента никой няма пари за скаути и не проявява интерес към тях. Внушено бе дори жамборето да бъде отложено. Но ние ще го организираме.

Той потъна за известно време в размисъл, като несъзнателно продължаваше да търка загрубялата кожа на Пърл.

— Както чувам, двадесет и деветата армия удържа великолепно своите позиции, но все пак изглежда, че положението в северните провинции е по-сериозно, отколкото си мислим — каза той. — Генералисимусът е пристигнал от Кулинг. Във влака разправяха, че Червената армия е избила шестдесет хиляди японци — добави той.

Тесните очи на Пърл пламнаха.

— Шестдесет хиляди японци! — извика тя. — Хубаво, великолепно, отлично! Ние трябва да покажем най-сетне на японците, че те не са непобедими. Едно бодване с карфица по надутия балон и паф… Никога досега те не са се борили срещу обединен Китай.

Чанг гледаше жена си с блага, но скептична усмивка. Когато изпадаше в състояние на патриотичен възторг, както сега, тя му напомняше Фонг Юнг. Жените се разпалваха много повече, отколкото мъжете, вероятно защото те не бяха тъй разумни.

— Онзи, който оседлава тигъра, трябва да бъде в състояние да го язди — беше всичко, което каза той.

Известно време те продължиха да се возят в мълчание и слязоха при парка Ханкю. Там беше по-хладко. Имаше много английски бавачки, извели на разходка своите невероятно руси и добре гледани деца. Чанг и жена му забравиха политиката и започнаха да се разхождат покрай водата под дърветата. Те разискваха изчерпателно и сериозно къде да идат и какво да вечерят. Споразумяха се за ресторанта на Фънг Хей и върху едно кантонско меню — и веднага почувстваха силен глад.

За няколко мига останаха при кортовете за тенис и наблюдаваха играта. Влажна, зелена хладина се издигаше от ниската трева.

— Трябва да започнем да играем пак тенис — каза Пърл.

— Трябва — отговори Юцинг.

Това беше същото, както с купуването на собствена кола.

— Трябва да си купим собствена кола — казаха те, когато излязоха пак на улицата, а такси не можеше да се намери.

Беше час, когато всички магазини и бюра в Международната колония затваряха и електрическите фирми започваха да светят над целия град, макар че небето беше още светло. Най-сетне намериха едно свободно такси и Юцинг хвана отново едрата, загрубяла ръка на жена си.

Пърл беше отърсила от себе си всяка умора, защото вечерното движение в града й напомняше за Ню Йорк и прогонваше тежкото настроение, което я обземаше понякога. Тя беше дошла с Чанг в Китай, защото изпитваше любов към непознатия дом на своето семейство и защото вярваше, че има да изпълнява мисия в Китай. Тирадите на студентите в Китайския клуб в Ню Йорк я бяха изпълнили с ентусиазъм и с горещ копнеж да играе своя роля във възраждането на една голяма и древна нация. Но това, което тя намери в Китай, я накара да изпита палещ срам за своите сънародници и тя често трябваше да стиска зъби, за да попречи разочарованието и да вземе надмощие. Мъчеше се да се убеди, че това, което върши, е важно за Китай. Лекуване на сифилистични бебета. Даване на сарварсан. Борба против опиума. Учене на майките кули на основните начала на хигиената. Повечето от тях още вярваха, че магическата формула на някой свещеник е по-могъщ лек, отколкото чистотата. Пърл продължаваше да работи с отчаян оптимизъм и всеки малък успех я правеше горда и щастлива. Освен това тя обичаше съпруга си със силна и властна любов, която трябваше да прикрива, защото това беше тъй некитайско. Той й се струваше по-добър, по-фин, по-благороден от всеки друг мъж, който познаваше. Идеализмът и неподкупността бяха редки и ценни качества в Китай. Той никога не говореше за своето минало, но тя подозираше дълбочината под гладката повърхност на неговия живот. Поетът Лиу, който беше един от малцината приятели на Чанг и го познаваше от дълго време, понякога правеше по някоя забележка, която караше Пърл да наостря уши. Понякога тя лежеше нощем в леглото с отворени очи и го слушаше как спи. „Моят съпруг, мислеше си тя. Моят съпруг, моят“.

— Да вземем ли Лиу — попита Юцинг, като прекъсна мислите й.

— С удоволствие — каза Пърл, макар че всъщност би предпочела да прекара вечерта сама с мъжа си.

Лиу живееше в китайския квартал на Конгю в една малка уличка, която беше твърде тясна за таксито. Пърл почака, докато Юцинг се върна с Лиу. Въпреки жегата поетът носеше своята кафява, мръсна памучна дреха. Той я носеше всеки ден и Пърл понякога го наричаше афектиран позьор. На нейния добродушен присмех Лиу отговаряше с остроумни стихотворения в класическа форма и стил, които изпращаше у дома й, придружени от цветя. Енергична и решителна глава се издигаше над неговата изтъркана кафява дреха; той имаше изненадващо бяла, гладка и стройна шия, която го правеше по-млад, отколкото беше в действителност. Всъщност бедността и самотният начин на живот на Лиу бяха само прищявка, защото той произхождаше от богато и видно семейство и имаше някъде земи и къщи, както и жени и деца.

— Здравейте — каза той, като стисна ръката на Пърл.

— Здравейте — каза тя, усмихвайки се.

Двамата винаги говореха на английски помежду си, защото макар оксфордското произношение на Лиу и нюйоркското произношение на Пърл да звучаха различно, те се разбираха много добре.

— Нещо ново? — попита Пърл, като се настани удобно между двамата мъже. Сега, когато Лиу се присъедини към тях, тя беше доволна. Лиу беше станал важна съставна част на нейния брак с Юцинг. Вечерта взе по-весел и по-лек обрат точно защото Лиу я споделяше с тях.

— Ето ви чай от Лучинг, както ви бях обещал — каза Лиу, като извади едно малко пакетче. — А тук — и той извади едно нарисувано книжно ветрило от широкия си ръкав, — има нещо за колекционери с вкус.

— Очарователно — каза Пърл, като отваряше и затваряше ветрилото. — За мен ли е? Съвсем не го заслужавам.

На едната си страна ветрилото имаше божури, а на другата — малък, нежен, сантиментален пейзаж с върби.

— Ах — каза Лиу, като го взе от нея, — то е в действителност подарък за някоя наложница. Но понеже наложниците ще ме смущават при съчиняването на моя философски трактат върху психологическата стойност на разврата, вие можете да го получите като израз на моето дълбоко уважение.

Той разтвори ветрилото с изплющяване и видя с усмивка, че лицето на Пърл се е изчервило под своята бяла пудра. Защото ветрилото, което миг преди това беше тъй невинно, сега разкриваше еротични сцени с неприкрито безсрамие; голи жени, само с малки червени обувки, се отдаваха на различни любовни удоволствия с дебели и следователно, аристократични господа с плитки на главата.

— Не разбирам нищо от тези неща — каза Пърл смутено.

Лиу се засмя на себе си, затвори и отвори ветрилото и божурите и върбите пак се върнаха.

— Ах вие, американска пуританке! — каза той и тези думи звучаха почти любовно.

Сега таксито беше изпълнено с нежното благоухание от пакетчето чай. Юцинг не беше погледнал ветрилото, а вероятно и не беше чул разговора. Той гледаше навън, за да види някой вестникопродавец. Когато стигнаха на Бунда и спряха сред тълпата, той купи три вечерни вестника, които поднесе до очилата си, за да ги прочете в бързо чезнещата светлина.

— Военни новини преди вечерния ориз развалят апетита — каза Лиу.

— Има ли добри новини? — попита Пърл съпруга си.

Той сви рамене и продължи да чете, без да отговори.

— През това време ние ще разискваме върху менюто — предложи Лиу и две минути по-късно той и Пърл се препираха дали вечерята трябва да започне с патешки черен дроб с подправки или с гълъбови яйца в кафяв сос.

Юцинг беше разсеян и мълчалив, когато пристигнаха в ресторанта на Фънг Хей и Лиу правеше големи усилия да го развесели със своите закачки. Той поръча оризово вино, принуди Юцинг да изпие една след друга три от малките порцеланови чашки и понеже не можеше да понася вино, Юцинг веднага се напи. Когато излизаха от препълнения ресторант на Фунг Хей, той имаше нежни червени петна по бузите.

Те тръгнаха, хванати под ръка като американски студенти, спираха се пред осветените витрини на магазините, а Лиу купи няколко клончета жасмин, които ухаеха на лято и пръскаха жълт прашец. От време на време те оставяха елегантните чуждестранни улици и тръгваха по гъмжащите родни алеи, слушаха откъси от китайска грамофонна музика от магазините и прозорците и най-после стигнаха до авеню Едуард VII и влязоха в едно кино. Гледаха „Мистър Лийдз отива в града“ и понеже и тримата имаха слабост към Гари Купър, се забавляваха много добре.

Като се връщаха вкъщи, Пърл ненадейно спря и започна да се смее.

— Представете си какъв ще бъде Шанхай след десет години — извика тя, — когато няма да има вече Международна колония. Ще отиваме в Английския град, както американците в Ню Йорк отиват сега в Китайския град. Ще се смеем на мръсните чужденци и на техните отвратителни навици. Нанкин роуд ще бъде улица, която ще се ползува с лоша слава, точно както сега Мат стрийт, където съм се родила и където живее баща ми.

Ненадейно на очите й се появиха гневни сълзи и двамата мъже я загледаха учудени. Тя жестикулираше с ръце, в които държеше сгънатото ветрило и чая от Лучинг. И скоро наоколо се събра малка тълпа, която очакваше някаква политическа реч.

— Не съм пияна — каза Пърл засрамено и не каза нищо повече.

Юцинг я поведе по-нататък. Непосредствено след това Лиу се сбогува с тях. Той подържа един миг ръката й, като че се канеше да каже нещо, но вместо това бързо отмина нататък и нощта погълна неговата дълга слаба фигура. Юцинг повика две рикши и двамата потеглиха за у дома си. Навсякъде имаше плакати, които зовяха за съпротива и бойкот срещу японците, а Юцинговият скаут с неговото знаме беше поставен в сянката на тези големи, шумни плакати.

Чанг и Пърл живееха в един модерен жилищен блок на рю дьо л’Астр. Всички апартаменти бяха мебелирани в един и същи стил — тръбна мебел в дневната стая и розово рококо в спалнята.

— Мръсен съм като разбойник — каза Чанг, като стоеше пред огледалото.

Номер Едно вече приготвяше банята. Номер Две донесе на господаря си пощата, която беше пристигнала, докато той отсъстваше. Чанг я взе със себе си в банята. Пърл облече едно старо японско кимоно и зачака да дойде нейният ред. Леглото на Чанг нямаше възглавница, а само една твърда, малка, плътно натъпкана подложка за под врата — навик, който той беше придобил в младините си. Той излезе от банята с мокра коса и съвсем гол, и хвърли писмата на масата.

— Баща ми се е върнал — каза той.

Б. Ч. Чанг беше прекарал горещите месеци в един малък хотел, който беше построил в съседство с Тиенмошанския манастир. Сега той пак беше тук и Чанг, неговият син, очакваше срещата си с него със смущение, което не можеше да обясни на Пърл. Той си облече пижамата, докато тя седеше срещу огледалото, мажеше косата си с масло и я решеше с четката. Тя много се гордееше със своя гладък шлем от черен лак и Чанг я наблюдаваше с полузатворени очи. Понеже си беше свалил очилата, от нея оставаше само едно приятно премрежено впечатление и той се усмихваше, като слушаше електрическото пращене на четката в косата й. Той прекоси стаята и застана зад нея.

— Каква беше тази работа с ветрилото? — попита той.

Пърл се изненада, че той е забелязал.

— Нищо — каза тя. — Само шега.

Цялата стая беше изпълнена с благоуханието на жасмин, който Номер Едно беше поставил във ваза; жълт прашец се беше изронил от белите цветчета върху масата. Юцинг вдигна ветрилото и започна да си играе с него, като го държеше близо до късогледите си очи. Той се засмя леко, когато откри трика в него.

— Очарователно — каза той. — Много забавно.

Пърл въздъхна срещу огледалото и изпусна четката.

— О, какви китайци сте вие! — каза тя.

Юцинг сложи ветрилото на масата.

— Не знаех, че Лиу е влюбен в теб — каза той.

— Глупости! — отговори Пърл на английски.

Юцинг се върна при нея. Той хвана ръката й и се опита да я повдигне, но Пърл се освободи и с усмивка поклати глава.

— Аз съм заслужила банята си — каза тя.

Вечерната баня на Пърл беше винаги цял обред и траеше дълго. Със сънена усмивка Чанг слушаше шляпането на босите й крака, съскането на душа, бълбукането на водата, която изтичаше от ваната. Той беше пиян от оризовото вино, чиято вълна подир вълна се оттегляше от тялото му. Когато Пърл се върна в стаята, Юцинг беше заспал.

Тя изгаси лампата и със затаен дъх легна в леглото си. Множество шумове проникваха през тънките стени на сградата. Два грамофона свиреха на два различни етажа. На единия от тях пееше Марлене Дитрих, а на другия — Пей Ю-шуан, която в Шанхай наричаха китайската Мае Уест. Автомобили натиснаха клаксоните и удряха спирачките на ъгъла на улицата, а далечният тътен на големия град се разнасяше в топлата нощ. Пърл затвори очи, преди да се унесе в сън, и събитията на деня се изнизаха във върволица от бързи картини, сякаш вътрешната страна на затворените й клепачи беше екран. „Всички тези кораби в Хуангпу…“, помисли си тя малко преди да заспи.

Десет минути след полунощ позвъни телефонът. Юцинг взе телефонната слушалка, а Пърл запали лампата.

— Така е — каза той сънено в слушалката и добави: — Не може ли да стане утре рано сутринта? — и още: — Уморен съм. Днес пристигнах от Нанкин. — И накрая: — Добре, ще дойда веднага.

Пърл го наблюдаваше с изненада, когато той стана, с още затворени очи и отиде в банята да си измие лицето.

— Номер Едно! — извика той. — Един чист костюм!

— Слугите са заспали — каза Пърл и стана, за да извади нов костюм и бельо за съпруга си. — Къде отиваш?

— Баща ми иска да говори веднага с мен — каза той, като си връзваше вратовръзката.

Пърл го погледна и не каза нищо.

Юцинг приглади косата си. След като излезе, Пърл гледа няколко минути разсеяно свитъците с ръкописни текстове, окачени на стената до леглото й. Това беше единственото нещо в апартамента, което беше нейна собственост. Нейният баща, търговецът от Мат Стрий, Китайския град в Ню Йорк, беше написал тези думи за нея:

Малка риба

плува в голямото море,

но от това

не става по-голяма.

Твърдият и стегнат почерк на баща й — той никога не изостави краснописа — я успокои. Имаше някаква важна и приятна ирония в думите, нещо, което я караше да се чувства малка и безотговорна. Тя се усмихна, изгаси лампата и си легна.

Хотел „Шанхай“, към който потегли Юцинг, се намираше на Нанкин роуд, в сърцето на Международната колония, близо до хиподрума. Той беше построен преди пет години с голям блясък и с много пари. В Шанхай казваха, че всеки, който има някакво значение, рано или късно минава през хола на този хотел.

Когато д-р Чанг прекоси хола, където в този час всички маси бяха заети от хора във вечерно облекло, пиещи уиски или ликьор, той бе спрян от една едра дама с бяла коса:

— Мосю Чанг! Върнала сте се вече от Нанкин? Как вървят работите там? Нещо ново? Ще дойде ли войната и в Шанхай? Казват, че богатите японци, като Фупуя и Кукучи, затворили магазините си и спокойно изчезнали. Не би ли било сензация, ако войната дойде и тук? От тридесет и втора година насам никога не съм се забавлявала така. Знаете ли, намирах се наблизо, когато бе хвърлена въз въздуха мелницата на Юнгхо Юнгханг. Искате ли да поседите тук с мен? Аз съм една самотна стара жена и копнея за разговор.

Мадам Тисо беше също част от хола на хотел „Шанхай“, както всеки един от черните мраморни стълбове, върху които почиваше стъкленият покрив. Тя беше гласът на Шанхай — неговата мълва, неговите клюки, неговият дневник. Беше заемала същия пост, преди да построят новия хотел, в малкия стар хотел „Шанхай“ с червения плюш. Тя винаги беше там и щеше да бъде там и тогава, когато последната от стотиците войни, големи и малки, ще е сравнила Шанхай със земята.

Откъде идеше тя, никой не знаеше. Някои твърдяха, че мадам Тисо е живяла в мочурляците, където първите пионери започнали да строят своя град. Имаше хора, които смятаха, че мадам Тисо е вдовица на някакъв мисионер, който си създал благосъстояние чрез продажбата на велосипеди. Други твърдяха, че била собственица на цяла редица публични домове, най-доходоносният от които бил прочутият „Дома на малките момчета“ на авеню Едуард VII. Както и да беше, тя стоеше сега там и задържаше д-р Чанг в средата на хола.

Той направи неловък поклон и промърмори някакви извинения. Той беше единственият китаец в целия препълнен хол, както по-скоро почувства, отколкото видя. И макар че хотелът принадлежеше на баща му, той се чувстваше като натрапник и презрян чужденец. Мадам отприщи бента и нова вълна от думи се изля:

— Вие трябва да идете при баща си, нали? Той изглежда великолепно, каза ми, че е уловил десет хиляди риби в реката. — Тя каза по китайски маниер „десет хиляди“. — Знаете ли, че тази вечер той е спечелил в Хай Алай хиляда и четиристотин долара? Мосю Ту Фат е залагал срещу него — идиот, да залага парите си срещу Б. Г.! Между другото — и тя накара Чанг да седне, като го притегли за пеша на палтото, — той е пипнал две от най-красивите корейски девойки, каквито отдавна не са виждани в Шанхай. Казват, че ги е купил от един японски офицер с висок чин в квантунгската армия. Но аз не вярвам. Знаете ли защо ви помоли да дойдете толкова късно? Но кажете ми само още едно: какво правят господата в Нанкин, когато „Идзумо“ лежи на котва толкова наблизо до Бунда?

Танцова музика се чуваше през всяка стена на хотел „Шанхай“. Танцуваше се в голямата зала на ресторанта до два, в градината на покрива — до три, а пианото свиреше в бара, докато си идеха последните посетители. Подрънкването на бутилки и чаши, сподавеният шепот от многото разговори, цигареният дим, благоуханието на жени, почти недоловимият шум на плъстените подметки на китайските келнери и малки момчета пажове, които влачеха крака по дебелите килими с цвета на пясък — всичко създаваше едно неопределено впечатление на елегантност и висше общество. Юцинг Чанг стисна зъби и целуна напудрената ръка на мадам Тисо, която тя му поднесе за тази цел. Това беше цената, която той трябваше да плати, за да се отърве от нея.

Той не взе главния асансьор, чиито стъклени врати постоянно се отваряха и затваряха срещу бюрото за посрещане на нови гости, а прекоси един малък вестибюл, празен и тих под своя обагрен с ярки цветове стъклен купол, и така стигна в задната част на сградата, където втори асансьор отиваше право до апартамента на баща му. Хотелът беше инсталирал този асансьор — много дискретно — за удобство на китайци, японци, индуси, корейци и всички други посетители, близостта и досегът с които не бяха желани от белите хора. Животът на всеки китаец в Международната колония беше изграден от такива убождания с игла.

И все пак бащата на Чанг притежаваше болшинство от акциите и на практика притежаваше целия хотел „Шанхай“. Прочутата покрита градина на осемнадесетия етаж имаше от двете страни по едно кулообразно възвишение, надстройка по нюйоркски образец, в едната от които се помещаваше апартаментът на банкера. В другата беше барът. Бо Гум Чанг се беше оттеглил там, когато изнудваческа банда го заплаши, че ще го отвлече. Там горе, високо над града, заобиколен от своите прислужници и телохранители, той се чувстваше в безопасност.

Секретарят на банкера, мистър Чай, посрещна Юцинг. Чай беше нежно създание, по-скоро женствено изглеждащ момък в безупречно бяло вечерно сако; устата му, прилична на рибя уста, винаги носеше отпечатък на изненада.

— Вашият уважаем баща ви очаква с нетърпение — каза той укорително и Юцинг автоматично приглади косата си и влезе.

Големият салон беше обзаведен с мебели от индийско твърдо дърво; имаше завеси от червен бродиран атлаз, сякаш приготвени за сватба, а скъпоценни порцеланови вази бяха поставени по разните полици с неправилна форма; това бяха подаръци, както и тежките сребърни блюда на стените. Една старинна мебел се намираше по средата на салона, един канг, нещо средно между легло и диван, дълго и достатъчно широко, за да се разположат удобно на него двама души, като сложат помежду си маса за опиум или за играта майонг. Имаше много телефони, радиоапарати и електрически грамофони, както и всевъзможни електрически изобретения — от запалки за цигари до отоплители за крака, защото Б. Г. Чанг беше голям поклонник на електричеството.

Той седеше на дивана и макар да беше пил много, беше съвършено трезвен: беше задушна нощ и той се беше съблякъл и останал само по черните си панталони. Кожата му имаше цвят на тъмна мед, а гигантските му гърди и мускулите на рамената напомняха на сина му мощните статуи, които беше виждал по разни паметници. Една красива и много изписана корейска девойка седеше на пода пред нозете му; тя държеше в ръцете си бутилка уиски сякаш беше бебе и балансираше една полупразна чаша, готова да я напълни за господаря си веднага щом той пожелае това. Танцовата музика в закритата градина беше предавана от едно радио в ъгъла, но тя проникваше през стените, макар и по-слабо. Прозорците, които стигаха почти до пода, бяха разтворени и градът се разстилаше долу сред мараня и хилядите цветове на неговите светлинни фирми. Две други девойки танцуваха бавен фокстрот. Те танцуваха така морно отдадени една на друга, че имаха сладострастен и предизвикателен вид. Лицата им лъщяха от пот.

— О радост, синът ми дойде! — извика Чанг, като даде вид, че иска да стане, но Юцинг го възпря.

— Как е уважаемото здраве на моя баща? — попита той церемониално, като в същото време се поклони.

— Добре. По-добре, отколкото е било от дълго време насам — извика Чанг и притегли Юцинг при себе си на широкия тапициран даван. — Ядох слънце и измих праха на града във водите на река Тунг. — Той протегна мощните си ръце и се засмя. — Това, което казват книгите е вярно. Небето е моят баща, а земята е моята майка — извика той.

Девойката пред нозете му беше напълнила бързо една чаша за Юцинг и бащата я пое от нея и я подаде на сина си.

— Екс! — каза той и изпразни чашата си до дъното.

Юцинг никога не можа да преодолее страха, че баща му го смята за страхливец. Той храбро изпи до дъно чашката уиски и мигновено откри у себе си неизчерпана енергия.

— Как е уважаемото здраве на моята майка? — попита той.

— Тя все още върви с бастун и леля ти трябва да я подкрепя — толкова голяма слабост чувства. Но живее — отговори Чанг. Той се засмя високо. — Проектира да посети скоро „Храма на пурпурния облак“. Това показва, че е добре — каза той весело.

В началото на годината майка му прекара някакво стомашно разстройство, което продължаваше вече дълго време и рушеше силата й. Юцинг й беше направил няколко посещения и беше много загрижен за нея, защото я обичаше; тя беше тъй изтънчена и незасегната от перипетиите на модерното време — като някоя древна статуя от слонова кост на богинята на милостта. За майка си той не беше добър като лекар; повече му прилягаха неговите задължения като син. Но най-сетне я беше убедил да бъде лекувана от Пърл и тя се беше поправила. Въпреки това родителите му продължаваха да гледат жена му с недоверие и хладина.

— Ще й пиша и ще й кажа да не се уморява много — промълви той плахо.

Баща му беше наблюдавал през това време с разсеяно задоволство двете танцуващи девойки; сега танцът беше свършил и те се отпуснаха със смях и задъхани върху копринените възглавници на един нисък миндер. Б. Г. Чанг кимна на девойката, която държеше бутилката, и тя бързо прекоси стаята и спря радиото. Сега беше по-тихо, но през стените музиката от градината на покрива все още се процеждаше. Чанг забеляза на масата няколко празни бутилки и чаши.

— Доведох неколцина приятели от Хай Алай — каза баща му в отговор. — Изпратих ги рано, защото горях от нетърпение да говоря с теб.

Той взе телефона и каза:

— Чай, можете да идете да спите. Тази нощ не ми трябва никой повече.

При този сигнал трите девойки се измъкнаха от стаята. Когато си отидоха, стаята изведнъж стана широка и празна.

Баща му не беше попитал за Пърл и тази умишлена невежливост караше сина му да очаква с тежко безпокойство късния и спешен разговор. Баща му се усмихна в мълчание; също както в детинството си Чанг нямаше представа дали тази усмивка означава благост или иронична критика.

— Неразумно е било да ходиш в Нанкин, ако си имал нужда от пари за вашите дребни игри — каза Чанг най-сетне.

— Атлетическите демонстрации в стадиона не са игри — отговори Юцинг бързо; той беше пил уиски и имаше смелост. — Господата в образователния департамент в Нанкин знаят много добре, че скаутите имат голямо значение за разпространението на принципите на Новия живот.

— Но те не ви дават пари за тях — каза баща му и сега неговата подигравка беше неприкрита — една добродушна, зряла и почти мъдра подигравка.

— Моментът не е благоприятен… — започна д-р Чанг.

— Много неблагоприятен, крайно неблагоприятен — отговори баща му. — Понастоящем самолетите са много по-важно нещо, отколкото са — как ги наричаш ти? — разпространителите на идеи. Самолети и птичи яйца — каза той замислено и д-р Чанг не можа да се въздържи да не се засмее, когато баща му употреби този израз на кулите за самолетните бомби.

— Все пак жамборето ще се състои — каза той упорито.

— Сега е особено необходимо децата да се завърнат в своите села и да засилят националното чувство против японците. Господата в Нанкин, които искат да отменят тези атлетически игри, са политически дилетанти. Братовчедите са в повечето случаи тъпи глави.

По-възрастният Чанг се засмя при това избухване на сина си срещу закона за роднинството, върху който беше изграден Китай. Това беше любима мисъл на неговия неразумен син, който не искаше да разбере, че е по-добре и по-полезно да имаш работа с роднини, отколкото с непознати хора. Но в момента той нямаше желание да разисква по тази точка. Каза само:

— Понякога и тъпите глави имат право. Няма смисъл да се довеждат пет хиляди деца в Шанхай точно когато избухва война. Ще бъда изненадан, ако селяните си съставят добро мнение за Новия живот, в случай че японски бомби избият техните пет хиляди деца.

— Защо войната ще се разпростира чак в Шанхай? В края на краищата това е невероятно — каза д-р Чанг бързо.

Баща му сложи върху коляното му своята едра, медна ръка, сякаш за да го успокои.

— Аз не съм военачалник — каза той, — не разбирам нищо от тези работи. Но умни хора ми обясниха, че ще бъде по-благоприятно за нас да разкъсаме японския фронт и да се сражаваме на няколко различни места.

Д-р Чанг остана безмълвен. Той знаеше от опит, че баща му беше добре и правилно информиран.

— Колко пари се надяваше да вдигнеш в Нанкин? — попита банкерът, докато синът му беше унесен в размисъл.

— Имаме нужда от около още четиристотин долара за транспорт и храна.

Бо Гум Чанг зачака. Той се надяваше, че синът му ще го помоли за тези пари. Но синът му не направи нищо подобно. „Той е упорит и високомерен със своите добродетели“, мислеше си Чанг с горчивина.

— Откъде мислиш да получиш парите? — попита той.

— Не зная. Може би от евреите — каза синът му.

Чанг се изсмя високо при тази мисъл. Д-р Чанг също знаеше, че това е глупаво. Цяла година вече Пърл напразно се беше опитвала да получи от евреите, които бяха основали клиниката в Чапей, своите три лампи за ултравиолетови лъчи. Понеже нямаше широки китайски ръкави, той пъхна ръцете си в джобовете, за да си придаде самоувереност.

— Слушай, сине мой — каза Б. Г., след като изпи още една чашка уиски. — Аз ще ти дам парите, защото тази вечер спечелих в Хай Алай. Може би това ще ми донесе щастие в играта. Чай ще има грижата утре да имаш парите. Но не забравяй, че аз съм против довеждането на децата в Шанхай.

Докато изказваше благодарността за неочаквания подарък, който снемаше от него едно тежко бреме, той се чудеше какви може да са мотивите на баща му. Дали не желаеше нещо от правителството? Дали не правеше това, за да ядоса някой свой противник? Или желаеше да бъде похвален във вестниците? Или пък просто за да спечели престиж? И през ум не му мина, че баща му не може да има никакви основания, освен желанието да му достави удоволствие.

— Нали ме повика, за да разискваш с мен по някакъв важен въпрос? — попита той и му се стори, че се беше продал на баща си срещу цената на това, което трябваше да дойде сега.

— Спомняш ли си какво обеща на майка си, когато тя лежеше тежко болна? — попита Чанг Бо Гум без по-нататъшни заобикалки.

— Спомням си — каза Юцинг.

В същност той едва ли беше забравил обещанието си макар и за един час.

— Е? И какво става? Жена ти забременя ли?

Чанг преглътна.

— Не — каза той.

— Майка ти е още твърде слаба и затова не може да ти избере наложница. Тя предостави на мен да направя избора — каза Чанг. От неговото радостно изражение ставаше ясно, че това задължение не го затруднява. — Девойката е на осемнадесет години, достатъчно опитна, за да ти доставя удоволствие, и достатъчно невинна, за да бъде добра майка. Тя има четирима братя и произхожда от бедно семейство, но семейство, в което винаги е имало много синове. Нарича се Мейлан.

— Не искам да си взема наложница. Ще помоля майка да ме освободи от обещанието ми — каза Юцинг.

Баща му го гледаше и клатеше глава.

— Ние няма да сложим в леглото ти отровна жаба, а хубава девойка — каза той раздразнено. — Държиш се така, като че не си мъж.

— Жена ми е млада. Тя още може да има синове, ако родителите ми й дадат време — каза Юцинг.

Той знаеше, че лъже. Пърл беше помятала вече три пъти. Беше преглеждана от няколко лекари. Беше плакала горчиво и най-сетне се помири с факта, че не може да има деца.

Чанг се изправи, челото му, което имаше меден цвят, стана още по-тъмно. Но той се овладя и каза благо:

— Ти никога не си обръщал голямо внимание на желанията на своите родители и винаги, когато си ни се противопоставял, от това е произлизала скръб за теб. Не може и да бъде иначе, когато човек нарушава хармонията, установена за хората. Но ти не можеш да пренебрегнеш най-важния дълг в живота: именно — да осигуриш продължение на рода си. Аз не искам да изгониш безплодната жена, която, без да ме питаш, доведе със себе си от една чужда страна. Но ти обеща на майка си да й дадеш внук и ще удържиш на думата си.

— Не ти позволявам да обиждаш жена ми — извика Юцинг, изгубил търпение. — Ти не разбираш моя брак. Пърл ми е скъпа. Тя е най-милата другарка, най-вярната и най-добрата от всички жени и дори моите родители нямат право да й причиняват болка.

Баща му се усмихна.

— Какво общо има това с вземането на наложница и със старанието да имаш потомство? — каза той развеселен. — Според мен твоята майка е най-добрата жена в целия свят и аз я уважавам повече от всичко друго на земята. Какво общо има това с моите многобройни наложници? Вие, младите хора, винаги мислите, че току-що сте открили небето и земята и всички неща по тях — добави той по-сериозно. — Винаги е имало добри жени, които са били добри другарки на своите съпрузи. Огледай се наоколо. Навсякъде жените работят редом със своите мъже на полето, вкъщи и по лодките. Жените винаги са се разпореждали с това, което са печелели мъжете им. Колко смешна е поговорката: „Мъжът обработва земята, жената седи пред чекръка“.

Юцинг Чанг не слушаше. Той скочи и отиде при прозореца да вдъхне нощния въздух.

— Няма да си взема наложница — каза той.

Той чу бащиния си глас зад себе си:

— Един син без възпитание не струва повече от прасе.

Чуваше как бутилката подрънква по ръба на чашата, като че ли ръцете на баща му трепереха, и през цялото време дочуваше танцовата музика от градината на покрива; той знаеше дори и мелодията: „Нощ и ден“.

— Ние сме християни, Пърл и аз — каза той, без да се обръща назад и сякаш говорейки на светлинните фирми долу в града. — Нашият брак е християнски. Ние сме щастливи и доволни. Ще бъде грях да си взема втора жена.

Той почака, но баща му не отговори нищо. Юцинг Чанг изтъкна един последен аргумент:

— Дълги години сме работили и проповядвали против практиката да се поддържат наложници. Как тогава мога да ида да си взема наложница? Бих изгубил престижа си — каза той високо.

„Нощем и денем ти си единствената“ се дочуваше отвън от три саксофона.

— Ела, сине мой, и седни тук при мен — каза баща му зад него с неочаквана благост.

Юцинг Чанг се обърна и притегли един стол до дивана, на който баща му беше седнал с кръстосани крака.

— Изкачих се няколко пъти на Планината, която гледа към небето — каза замислено по-възрастният Чанг. — Прекарах няколко нощи в Източния манастир и се сприятелих с игумена. Той е прост и много свят човек. Не яде месо и прекарва дълги часове в размишления. Той се допита до Книгата на преражданията.

Напрежението на Юцинг отслабна и той започна да се усмихва. Спокойствие се разливаше от бащините му думи, като от някаква стара книга.

— Пръчките казват, че тази година ще умра — продължи Чанг, — и по тази причина не може да ти давам по-нататъшна отсрочка. Аз сам настоявам да ми родиш син и да не прекъсваш линията на рода ни поради липса на разбиране, поради упоритост или себичност. Ти също ще искаш да имаш синове, когато станеш по-стар и помислиш за връщане при своите деди.

След като каза това, Чанг си наля нова чаша уиски — този път водна и я изпи бавно, сякаш за да утоли силна жажда. „Невероятно е, колко много може да изпие той, без да се напие“, помисли си д-р Чанг.

— Ти не можеш да искаш от мен да гледам сериозно на такива суеверия — каза той, като гледаше гигантското телосложение на баща си. — Ти ще живееш още много години и ще станеш стар като скала.

— Игуменът се допита до книгата двадесет и три пъти и двадесет и три пъти хвърля пръчките. Книгата даваше винаги един и същ отговор — каза Чанг. — Преди да се върна в Шанхай, отидох и в храма на Минийн, просто от любопитство. Там книгата не можа да каже нищо друго. Аз съм необразован човек от старото време и вярвам в това, което е предопределено — добави той с усмивка. — Аз ти дадох пари, за да можеш да изпълниш желанията си. Ти от своя страна трябва да храниш уважение към желанията на своя баща, който скоро ще напусне тази долина.

Юцинг не знаеше какво да отговори. В продължение на две години той се беше борил срещу родителите си и сега изведнъж не знаеше защо е било това. Желанието да има син беше затворено в най-съкровената му същност, дълбоко във вътрешността на всички обвивки на образованието. Един малък син, сияещ със златна кожа, син, който щеше да продължи неговото дело и неговите идеи. Един по-добър човек в по-добър Китай.

— Вече спря — каза той.

— Какво спря?

— Музиката — каза д–р Чанг.

Един черковен часовник удари три пъти в далечния френски квартал. Юцинг погледна баща си и видя, че е избила пот на едри капки по лицето му. Увещаването беше трудна работа за този човек на насилието. Бели следи от рани се виждаха по медната кожа на раменете му, белези от времето, когато беше кули, от товара, който беше носил, от въжетата, които беше теглил. Ненадейно той почувства, че му е мъчно за неговия баща-гигант.

— Твърде уморен съм, затова не мога да взема решение тази вечер — каза той формално. — Моля за няколко дена срок, за да премисля. Мога ли да си ида сега?

Когато излезе от хотела, улиците бяха мокри и лъщящи от падналия краткотраен дъжд. Въздухът беше изпълнен с изпарения. По развиделяващото се небе не бяха останали звезди. Унесен в мисли и със смръщено чело, Юцинг Чанг тръгна пеш по улиците. Малки момчета покрай хиподрума продаваха, викайки, едно извънредно издание на вестниците. Той го прочете под слабата светлина на една улична лампа.

Пекин беше паднал. Японците обсаждаха Тиенцин и градът не можеше да издържи дълго време.

IV

Курт Планке лежеше на леглото и през мрежата против комари гледаше Мейлан, която стягаше дрехите си в едно малко куфарче. Тя беше дребна; изумително стройна и добре сложена, а ръцете й бяха тъй деликатни и аристократични, че всички други ръце, които беше виждал той дотогава, бяха като животински лапи в сравнение с тях. Мейлан беше облечена в бели копринени панталони и тясно бродирано жакетче; то не беше закопчано и меките й гърди и деликатната закръгленост на корема й се виждаха. Курт сключи ръце зад главата й.

— Има една хубава германска песен, която напълно ти подхожда, Гретхен — каза той на немски, защото не знаеше китайски, а за Мейлан беше безразлично на кой от неразбираемите чужди езици говореше той. — В нея се казва така: „От глава до пети за любов си направена ти.“ Следващия път ще донеса грамофонната плоча и ще ти я изсвиря. Погледни ме само още веднъж, Гретхен.

Мейлан се извърна, усмихна му се и отиде при леглото, защото разбираше тона му, макар да не разбираше думите. Курт свали ръцете си от тила й и като отмести настрана мрежата, внимателно погали нежната кожа под разкопчаното жакетче.

— Сега разбирам, че няма да те видя вече, Гретхен — каза той, — доколкото схващам твоите движения. Това стегнато куфарче означава ли това?

— Моят малък принц трябва да стане и да се облече — каза Мейлан на китайски и се приведе над Курт. Тя го дръпна за русите косми на гърдите му и започна да се смее. Веднага след това тя коленичи до леглото му и зарови лице в рамото му.

— Зная, зная — каза Курт. — На своите космати гърди дължа аз успеха си пред теб. А сега ти отиваш със своето малко куфарче при друг господар. Колко жалко, Гретхен, колко жалко!

Той сключи ръце зад стройния й гръб и погледна замислено към пропукания и закърпен таван. Беше решил да не намесва чувствата си в тази краткотрайна история с една малка китайска девойка, но сега не беше лесно да се раздели с нея и с нейните игриви милувки. Той вдигна лицето си от рамото й и я погледна сериозно. Тя поклати със смях глава.

— Говорителят ще бъде извънредно благодарен на едно обяснение — каза той.

Тя притисна устни към шията му.

— Не, дете мое, не сега — каза той строго, като седна в леглото.

Тя седна изящно до него под закърпената на много места мрежа против комари и скръсти отпуснато ръце в белите си копринени скути.

— Не можеш ли поне да ми дадеш новия си адрес, Гретхен? — попита той.

Тя каза бавно:

— Ку… мой… мили.

— Красива, красива Мейлан, мила моя — каза Курт. — Това, което искам, е твоят адрес. Слушай сега, Гретхен. Аз живея — Ку живее — хотел „Шанхай“. Къде живее Мейлан? Къде? Разбираш ли? Къде? Представи си, че искам да ти изпратя покана за танц в Младежкото християнско дружество. Къде?

Мейлан отпусна глава и със сведени клепки започна да повтаря историята си.

— Мейлан е собственост и робиня на големия господар, на господаря Чанг Бо Гум. Големият господар купи мен и сестра ми като малки деца. Той ни даваше дрехи и ориз и ни отгледа чрез една дама, която разбира от изкуството за забавление на господата. Господарят Чанг Бо Гум направи на сестра ми честта да я вземе за своя наложница. Мен обаче той запази за големия господар, за своя син Чанг Юцинг. Неговият син ме хареса и аз ще живея в една голяма къща и ще нося гривни и обици от нефрит, ще гледам чуждестранните живи картини и ще имам колкото си искам копринени дрехи. И ако му дам син, той ще изгони жена си — тази безплодна жена — и ще ме постави над къщата си. Въпреки това мъчно ми е, че се разделям с вас, мой малък принце.

— Всичко това е интересно, Гретхен — каза Курт, когато вълната от китайски думи спря. — Разбирам добре, дявол да го вземе, че си попаднала на нещо добро. Но това ми е все едно — какво ме е грижа? Ние можем да се върнем пак към лулата. Ти дори не можеш да бъдеш сравнявана с радостта, която доставя опиумът. Възвишено ако не разбираш, Гретхен. Сбогом, съкровище мое. Очарователно беше познанството ми с теб.

При тези думи той стана и започна мълчаливо да се облича. Мейлан седеше на леглото и го наблюдаваше. Прислужницата във външната стая тракаше демонстративно, за да покаже, че е време любовникът да си иде.

Курт си подсвиркваше, докато се обличаше. Мейлан стана и започна да му подава дрехите една по една, но той я грабна и я положи пак на леглото като кукла. Той беше отчаян, стегна така силно вратовръзката си, че можеше да се помисли, че иска да се удуши. Вратовръзката, жълта, на зелени точки, беше подарък от Мейлан. Тя му беше купила и тези ужасни копчета за ръкавели от някакъв японски базар. Забележително и трогателно беше, че Курт никога не плащаше на жените и не даваше подарък на никоя жена. Ставаше винаги обратното.

Той потърси четка за коса и я потопи в пропукания леген, който стоеше в един ъгъл върху разнебитен умивалник. Той се зае със сериозно внимание с косата си. Когато се обърна и погледна Мейлан, в очите й имаше малки, ясни сълзи.

— Това е всичко, което ни трябва — каза той и пъхна ръцете си в джобовете на панталона си. — Китайските момичета никога не правят сцени. Така е казано във всеки пътеводител. Направеното направено и свършеното — свършено. Какво ме е грижа?

Имаше повече от година, откак Курт беше дошъл в Шанхай. Убийственият град беше продължил съсипията, която беше почнал Париж. Ужасните първи седмици, през които д-р Хайн получаваше нищожна помощ от един комитет, който подпомагаше германските евреи изгнаници, и я делеше с Курт, защото той беше ариец и нямаше право на помощ; смрадта на дървеници в мизерния хотел, в който живееха; страхът от потъване на белия човек в мръсотията на цветните раси; безнадеждните изгледи в общество, в което белият човек не бива да предприема груба работа, а друга не може да намери. Най-после го назначиха да свири на пиано в Драконовия клуб, който всъщност беше публичен дом. Той имаше стая на таванския етаж, сред тълпа от момичета от всички цветове, които поради болести, пиянство и конфликти с полицията бяха изгонени от нощните клубове в Международната колония и сега се мъчеха да живеят със собствени средства. Имаше силно съперничество между стройните и млади азиатски момичета и прецъфтелите, похабени и въпреки това високомерни белорускини, всички от които претендираха, че произхождат от царско коляно.

Курт от съжаление завърза история с една от тях, Наташа, когато веднъж я заведе до стаята й след един истеричен припадък. Наташа беше много чувствителна. Душата й винаги преливаше, но Курт се стараеше да бъде с кораво сърце. Чувствителността, която у него, като германец и музикант, беше втора природа, пресъхна. Той стана циничен и груб с онова специфично мрачно настроение, което вирее в Шанхай както никъде другаде. Наташа се сби с едно момиче на име Бетси. Той беше ябълката на раздора. В стаята на Бетси именно, която тя делеше с друго момиче, той се запозна за пръв път с незабравимата миризма на опиума. Бетси се беше отдала напълно на опиума и със страстната фанатичност на хроническа жертва тя запозна и него с лулата. След като преодоля безпокойството на новака, той стигна до онова състояние, за което говорят китайците, когато имат предвид хармония с вселената.

Гладът за жени измъчваше Курт от ранни години. Сега той беше изпълнен с чуден покой и доволство и не чувстваше нужда от жени.

Ненадейно Бетси изчезна. Той не чувстваше тежко отсъствието на девойката, но се разболя от копнеж за лулата, с която беше свикнал. Понеже нямаше пари да си купи от скъпата отрова, която можеше да получи в града от стотици тайни източници, той скоро запита в ония низини, където получаваха своя малък дял пушек бедните хора, кулите, носачите и работниците в памучните фабрики. Евтиният опиум, който те пушеха, беше горчив и силен. Той беше изварен от отпадъци и упояваше дълбоко. „Животът е толкова труден, че само Великият пушек го прави поносим“, казваха хората и Курт се съгласяваше с тях. „Нищо няма значение, мислеше той. Какво ме е грижа?“

Щастливият случай спаси него и д–р Хайн от гладуване. Разкошният автомобил на банкера Б. Г. Чанг прегази младата жена на един китайски железничар и нейният малък син в тясната улица Юенг Мин Юенг. Д–р Хайн, който видя нещастния случай, даде първа помощна майката и детето, взе ги в болницата, преля кръв на детето и стори всичко необходимо, за да спаси живота на двамата.

Макар че случайното прегазване на пешеходци беше обикновено нещо и малко привличаше вниманието на хората, защото шофьорът на Б. Г. Чанг можеше да покаже колко голяма е силата на неговия господар само като не спазва никакви правила за движение, случаят беше изключителен. Този път пострадалата страна също имаше сила. Железничарят имаше връзки, които се простираха чак до Министерството на транспорта. Той беше от почитания и влиятелен род Ву и макар да беше само един от последните членове на семейството, това беше достатъчно, за да изтръгне той огромно обезщетение, ако жена му и детето му умряха. Благодарение на намесата на д–р Хайн, работата не стигна дотам и банкерът прояви своята благодарност.

На д–р Хайн бе отредена една задна стая в хотел „Шанхай“ и оттогава той бе смятан за лекар на хотела. От време на време се появяваше дори пациент: някой, който имаше диария, а се боеше, че е заболял от холера; или една от ония причиняващи сърбеж инфекции, предизвикани от праха, който е тъй изобилен в Шанхай; обикновени и комплицирани неразположения. А понякога идваше някоя жена, която беше взела твърде много веронал, за да сплаши любовника си. За Курт докторът измоли работа като пианист в бара на покривната градина. Сега той се сменяше с един цветен момък, който беше ангажиран за синкопирания джаз, докато той самият свиреше френски танга и виенски валсове винаги, когато сантиментални, пияни, болни от любов космополити изпитваха желание за тях. Той заемаше мизерна малка стая без прозорци и получаваше вечер ядене и петнадесет шанхайски долара всяка седмица. Свиреше нощем, а спеше денем. Щом се случеше посетителите да си отидат рано, той отиваше в Чапей да пуши опиум. „Какво ме е грижа?“ — мислеше си той.

Десет седмици преди това Б. Г., „големият човек на Шанхай“, беше довел в бара две малки китайски момичета — Мейлан и сестра й. Курт се съживи и се влюби от пръв поглед в Мейлан — ако слабата възбуда, която той изпитваше при вида на нейната стройна газелоподобна фигура, можеше да се нарече влюбеност. Евроазиатецът оберкелнер му даде адреса на Мейлан и му разказа за нея. Тя живеела със своята бавачка в една изоставена къща в Янгцъ По. По времето, когато банкерът замина за провинцията, двамата вече се бяха разбрали, макар че разговорът им се състоеше от монолози на различни езици. Курт успя след големи усилия да изостави опиума. Който може да мине четири дни без опиум, той е излекуван — така казват в Шанхай. Четирите дни бяха адски.

— Гретхен — каза Курт на шестия ден (по принцип той говореше с китайците само на немски език), — Гретхен, ти не знаеш от какъв рай съм се отказал заради теб. Ще трябва да направиш усилия да го компенсираш.

Мейлан го приласка със смях и в продължение на шест седмици всичко в похабения живот на Курт вървеше по-добре, макар и не съвсем добре. А сега това свърши. Мейлан сложи в куфарчето своята красива копринена дреха с прасковен цвят, приглади я с невероятно нежните си ръце и щракна ключалката.

— Значи така! — каза Курт и бързо излезе от стаята.

В тъмния коридор бавачката протегна ръка за бакшиш.

— Последният ми долар, уважаема госпожо — каза Курт и пое пътя си.

Къщата имаше тесни малки галерии, които обикаляха около малък двор, и четирите етажа изглеждаха като килийки в пчелен кошер. Миришеше китайски — на помия, на прегорено масло, на тимиан, на чесън и на дрехи. Стълбите бяха тесни, стръмни и тъмни. Кулито, който беше докарал преди два часа Курт, спеше долу в тясната уличка.

— Събуди се, Франц — каза Курт, като разклати рикшата.

Йен веднага се събуди и го поздрави с широка усмивка, която опъна кожата над ябълчните му кости.

— Човече, какъв вид имаш пак! — забеляза Курт, като гледаше изтощеното тяло в парцали и дрипи.

— Господаря връща хотел? — попита Йен.

— Отгатна, Франц — каза Курт и се качи на рикшата. — Връща, хотел бърза много, много.

Йен пое дръжките, но след това пак ги остави и извади едно малко вързопче, от което изтегли едно мръсно, изцапано писмо в смачкан плик. Той поднесе листа към лицето на Курт и загледа очаквателно. Курт погледна китайските букви и кимна с глава.

— Показал си ми това вече три пъти, Франц, но аз все още не мога да го прочета — каза той. — Хайде, поемай сега и бързо, чоп-чоп.

Йен прибра пак писмото, впрегна ръцете си в дръжките и потегли. Беше горещ, ранен следобед. Когато стигнаха пред хотела, Курт намери двадесет цента в джоба си и ги даде на кулито. Йен ги прие без протест, защото Курт беше редовен клиент.

— Господарю — каза той със сподавен глас, когато Курт влизаше под хладната колонада, която заобикаляше хотел „Шанхай“.

— Нищо не мога да направя, Франц — каза той.

Но Йен тръгна подире му и му препречи пътя.

— Господарю — каза той, — искате заведа Апенион? Много хубаво добро Апенион.

Курт го бутна настрана и продължи нататък, сякаш не беше чул. Това беше същият онзи кули, който го беше закарал в опиумния вертеп в Чапей.

Мадам Тисо седеше в хола с богатата английска двойка, която Курт беше виждал няколко пъти в бара.

— Тя е красива жена, но танцува твърде добре за една дама — каза Курт на евроазиатеца оберкелнер, след като я забеляза за пръв път.

— Това не е наша работа — беше отговорил Юджийн.

— Мосю Курт, елате за момент — извика мадам Тисо, точно когато той се надяваше, че ще се промъкне покрай нея, защото я мразеше.

— Мисис Ръсел, мога ли да ви представя нашия млад гений? Поклонете се, мосю Курт, мисис Ръсел е ценителка на изкуството.

Тя поднесе ръката си съвсем близо до лицето му, но вместо да я целуне, той само я стисна. Ръсел, нейният съпруг, достопочтеният Робърт Ръсел го погледна сънено, като в същото време полюляваше насам-натам чашата си, за да раздвижи леда в нея.

— Вие… също французин? — попита той без ни най-малък интерес.

— По-малко от всичко — отговори Курт, той беше уморен да разказва цялата история на живота си — включително бягството от Германия — на всеки, който пиеше уиски в бара.

Мисис Ръсел го изгледа от глава до пети не твърде вежливо.

— Ако дойдем горе тази вечер, трябва да свирите любимата мелодия на мистър Ръсел — каза тя.

— С удоволствие — отговори той с професионален поклон. — Коя е тя?

— „Колкото повече сме заедно“ — каза мисис Ръсел, — тази песен предизвиква сълзи в очите му, но само след три часа след полунощ. Неговата чувствителност не функционира много добре преди това.

— Мосю Курт трябва да ви разкаже някой път как той и очарователният д–р Хайн са избягали от Германия. Това е по-интересно от роман — каза Мадам Тисо. — Вие се интересувате от политика, нали, мистър Ръсел?

— Моят брат се интересува от политика — каза Ръсел и пъхна лицето си в чашата си.

Настъпи мълчание.

— Е, мисля, че трябва да си вървя — каза Курт с притеснение. Никой не го беше поканил да седне.

— Au revoir[1] в бара — каза мисис Ръсел небрежно.

— Видяхте ли? — попита мадам Тисо, щом той си обърна гърба. — Очите му? Изражението му?

— Не. Какво има? — попита мистър Ръсел.

— Опиум — отговори мадам и се излегна назад. Столът изскърца под тежестта на тялото й.

— О! — каза Хелен.

— Не зная как съчетава това с професията на жиголо — продължи мадам с охота. — Всяко дете знае, че опиумът предизвиква импотентност. Но все пак той е красив млад момък. О, ето иде самият Б. Г.! Мосю Чанг! Елате и седнете при нас, мосю Чанг! — извика тя, като махаше с двете си ръце.

Но банкерът, който беше облечен в китайска роба от светлозелена коприна, направи мимоходом един поклон, стисна собствените си ръце и продължи нататък. Той беше отправил към Хелен погледа на мъж, който цени френската хубост. Хелен прие погледа му като жена, която познава мъжете. Тя се усмихна в себе си. Мадам беше забелязала слабото вълнение и му се радваше.

— Това е Б. Г. Чанг, най-могъщият човек в Шанхай, както говорят — обясни тя, когато той отмина. — Във войната между Чанг Цо Лин и генерал Фонг Юсиан той финансираше и двете страни. Фонг се е заклел, че ще го убие. По тази причина Чанг живее в хотела. Веднъж той просто смаза трима души, които се опитаха да го отвлекат.

— Говори се, че е така силен, че можел да разчекне бивол, а една малка китайска девойка, която купил за себе си, починала още същата нощ от загуба на кръв. Но най-очарователна от всичко е историята за това, как се е отървал втория път. Представете си: той излизал от своята банка и преди да се качи в автомобила, му се изпречили двама души, които опрели револверите си в ребрата му. Един сик стоял на десет метра по-нататък, но Б. Г. естествено не можел да го извика. И какво мислите, че направил? Той развързал пояса си — а знаете, че панталоните на китайците се държат само от пояса им — и панталоните му — цоп! — паднали на земята. Разбира се, сикът се притекъл разярен, като видял това неблагополучие — един исполински китаец с гола задница в центъра на Международната колония — и Чанг бил спасен. Присъствие на духа, нали? И чувство за хумор.

Изглежда, Ръсел не беше слушал, защото подхвана една по-раншна забележка на мадам.

— Вие споменахте нещо за опиум — забеляза той сънено. — Всеки говори за опиум. Толкова лесно ли е да се снабди човек с опиум?

— Най-простото нещо, драги мосю Ръсел. Всеки втори човек тук има опиум. Казвали са ми, че това е същата история като историята със спиртните напитки по време на забраната в Америка. В Шанхай няма нищо по-просто от това да си купиш опиум.

— Как например?

Хелен отправи към него бърз, изпитателен поглед.

— Трябва само да попитате някого, който пуши опиум — каза мадам весело.

— Засега лично аз нямам нужда от никакви възбудителни средства. Има японски хотели — с момичета, мисля. Откакто японците отвориха дупката от север, те наводниха страната със своето корейско вещество — така поне казват всички. А също и морфин, и хероин и не зная какво още…

— Много бих искала да ида в Пекин, ако е възможно — каза Хелен, за да промени предмета на разговора. — Това е следващата точка в нашата програма. Нямаме никакъв късмет — дойдохме тук точно когато избухна война.

— В Китай винаги има някъде война — каза мадам Тисо. — На това не трябва да се гледа толкова сериозно. В тази работа има и много сеир. Ето че иде и д–р Чанг. Тук сме, мосю Чанг — тук.

Д–р Чанг носеше току-що изгладен бял костюм от шантунгска коприна, а в ръката си държеше нова панамена шапка. Той носеше бели обувки, светлозелени копринени чорапи и вратовръзка със същия цвят. Миришеше на брилянтин и одеколон.

— Трябва да помоля хиляди пъти за извинение, ако съм закъснял — каза той с вежливо смущение.

— Съвсем не. Обзалагам се, че и сега ще видим достатъчно много — измърмори Ръсел.

В началото той се противеше да приеме предложението на китаеца, но Хелен страдаше от болезнено любопитство, а искаше да види всичко, където и да отидеха. А Боби нямаше достатъчно енергия, за да не върши това, което жена му желаеше от него.

— Искам да кажа, че не искаме да ви затрудняваме — добави той, защото Хелен беше му обяснила колко необходимо е да е вежлив с китайците.

Сега беше ред на д–р Чанг да протестира. Неговото предложение да покаже на Ръселови нещо от Шанхай се дължеше до известна степен на официално внушение. Китайският посланик в Токио беше негов приятел и му беше писал, че Ръселови били обсипани с много почести в Япония и че Робърт Ръсел е член на семейство от политическо значение за Англия. Крайно необходимо било да си създаде добро впечатление от Нов Китай, за да се балансира японското влияние. С тази именно цел Юцинг Чанг, облечен от глава до пети в нови дрехи, благоухаещ и усмихнат, разпален и стеснителен, правеше всичко възможно от своя страна с поклон и вежливост, макар че английският език изобщо не беше подходящ за вежливости.

Една гигантска лимузина с шофьор в бяла униформа беше спряна пред хотела; Чанг я беше взел от баща си, за да направи впечатление на англичаните. „Прах в очите“, помисли си Хелен, която влезе в колата.

— Казаха ми, че в Шанхай имало добро поло — забеляза съпругът й.

Д–р Чанг сподели с усмивка, че малко разбира от тези работи.

— Баща ми има една серия от фигури от династията Танг — каза д–р Чанг, — която може да ви заинтересува. Това е поло тим, съставен от яздещи на кон жени в дълги дрехи с широки ръкави. Това показва, че са играели на поло в Китай преди повече от хиляда години. Тази игра сигурно е била много популярна, щом като са я играели и жените.

— Действително — каза Ръсел, който беше твърде сънлив, за да слуша това дълго, усукано обяснение.

Д–р Чанг взе говорителната тръба и на китайски език даде нареждания на шофьора. Това стана тъкмо навреме, за да отклони шофьора от нечистия и мръсен квартал покрай Съчоу Крийк.

Той се вълнуваше както обикновено, когато трябваше да покаже, че Китай е напреднал. Това беше една особена смесица от чувства; презрение към невежите и варварите, които обитаваха другите континенти, омраза към натрапниците, които изцеждаха парите и потта на страната, горчив срам заради расовите слабости на неговите сънародници и възхищение от високомерните хора. Една странна смес, която навсякъде бележеше отношенията между Изтока и Запада.

— Ще спрем за няколко минути в едно училище — предложи той на спътниците си. — Децата представят една малка пиеса и аз мисля, че ще бъде интересно да видите какво се прави в Китай в сферата на образованието.

— Хелен видя ужасения израз на лицето на съпруга си и бързо се намеси.

— Разбира се — каза тя. — Училищата са просто моя слабост.

Юцинг се оживи при тези насърчителни думи.

— Следващата седмица ще мога да ви покажа нещо наистина удивително: едно жамборе на около пет хиляди скаути по цялата провинция Киангсу. Това е моята слабост, мисис Ръсел. Младежта, бъдещото поколение! Трудно е да променим начина на живот на нашите по-стари хора, но идното поколение ще бъде различно, ние можем да ви обещаем това. Дори Мойсей е трябвало да стои четиридесет години в пустинята с избрания народ, докато израсте ново поколение. Какво са четиридесет години? Какво са сто години за възраждането на един народ?

Хелен гледаше разпаленото лице на дребния китаец.

— Вие познавате ли нашата библия? — попита тя вежливо.

— Аз съм християнин — отговори той.

Боби не взе участие в разговора.

Училището беше мрачна бетонна сграда с огромни прозорци, заобиколено с игрища. Вътре се носеше дъх на чистота и сапунена вода. Ученичките в корави, светлосини, тесни китайски дрехи се тълпяха по стълбите и коридорите, а дребни учителки с очила и добродетелни лица ги приканваха да пазят тишина. Още в автомобила Боби Ръсел сдържаше дъха си в ужас при мисълта, че ще долови миризмата на своя китайски водач. Сега той извади носната си кърпичка и я поднесе под носа си — дискретно, както си мислеше той, но достатъчно очевидно, за да го забележи чувствителният д–р Чанг.

— Ние много се гордеем с вентилационната система на това училище — каза той. — Чрез една електрическа инсталация въздухът постоянно се движи, пречиства се и се охлажда или се затопля по желание. Американско изобретение.

— Знаете ли, в Англия такива инсталации се осъждат като лош стил — каза Хелен, която се наслаждаваше на страданията на техния китайски водач, както и на отвращението, което нейният съпруг не можеше да прикрие. — Нашите училища, ако изобщо са забележителни, са тъмни, задушни и водят началото си от петнадесети век.

При споменаването на века д–р Чанг направи поклон. Сега те бяха стигнали в аудиторията, пълна с китайски деца. Всички глави с лъскави черни коси гледаха пред себе си; вероятно техните учителки им бяха забранили да проявяват каквото и да било любопитство към чуждестранните посетители. Д–р Чанг представи някои от добродетелните създания, стари моми, и те изразиха на правилен и чист английски своето удоволствие от посещението, с което бяха почетени. Една завеса, на която имаше големи китайски букви, се вдигна и представлението започна.

Девойките на сцената пееха и декламираха с кресливи и неестествени гласове. И посетителите останаха в пълен мрак по отношение на това, което изобщо ставаше. Три малки деца бяха коленичили на едната страна на сцената и биеха малки барабани и дървени инструменти. През това време д–р Чанг шепнеше на ухото на Хелен обяснения и статистически данни за модерното китайско образование. Шумът беше отчайващ и Боби изглеждаше така, сякаш е седнал на зъболекарския стол. Д–р Чанг забеляза това.

— Още си спомням ясно онази вечер, когато за пръв път отидох в Метрополитен Опера в Ню Йорк — каза той с тънка ирония, за да бъде забелязана от европеец. — Беше ужасно. Вашата опера е стилизирана по същия начин, както и нашите пиеси. Гласовете са преправени и пресилени и действието е непонятно, освен ако човек не знае какво става.

Хелен извади пудриерата си и грижливо заоправя грима си. В претъпканата зала беше горещо и всеки момент ставаше все по-горещо.

— Колко време ще продължи това? — попита Ръсел, чувствайки, че не може да издържи нито минута повече.

Д–р Чанг се наведе над една от малките учителки и й пошепна нещо.

— Около четири часа — каза той с измъчено лице. — Вие знаете, разбира се, че ние, китайците, разбираме по друг начин времето, различно от вас, нали?

Той знаеше вече какво ще стане. Посетителите щяха да си излязат по средата на представлението и самият той, учителките, училището, децата, целият Нов Живот щяха да изгубят. Той отново пошепна нещо на някои от учителките умолително, но още не беше завършил своите извинителни обяснения, когато Ръсел и жена му се измъкнаха покрай редиците и с обидна бързина се отправиха към вратата.

— Надяваме се, че имате да ни показвате много работи, затова ще е по-добре да не прекарваме прекалено много време при всеки обект — каза Хелен, когато видя пребледнялото и отчаяно, макар и вежливо усмихнато лице на китаеца.

Съпругът й направи интелектуално усилие:

— Страдам от нещо, което лекарите описват като фобия. Не мога да гледам училище, без да изпадна в паника. Бях много лош ученик и още имам кошмарни сънища за всички изпити, които съм взел.

Д–р Чанг се изсмя благодарно и високо.

— Разбирам това, разбирам отлично — увери го той, изпитвайки леко облекчение.

Те се качиха пак в автомобила и продължиха.

— Доста горещо, нали? Не би било зле да пийнем нещо — каза Ръсел, защото неговото сутрешно уиски беше предизвикало палеща жажда, която можеше да бъде утолена само с още уиски.

— Сигурен съм, че моите приятели в Общинското управление са приготвили закуска за нас.

По целия път до Киангуан те не казаха нищо повече, защото всеки от тях беше унесен от ритъма на колата и потънал в собствените си мисли. Боби мислеше напрегнато за пиене; той призоваваше в паметта си всеки вид охладена с лед и освежителна комбинация от алкохолни течности, докато в същото време гърлото му пресъхваше все повече и той се изтощи съвсем. Хелен мислеше за Франк Тейлър, за сър Галахад, с когото щеше да се види отново на китайската вечеря, на която ги беше поканил д–р Чанг. Наистина Франк не беше достатъчно интересен за нея, за да я накара да посети магазина му (освен ако тя не желаеше да го види като чиновник в някакъв глупав магазин), но все пак той не беше и толкова незначителен, че да го забрави напълно. „Той е чудно хубав. Защо не ме потърси? Бих искала да танцувам с него“, мислеше тя с болезнена нетърпеливост.

Юцинг Чанг беше по-дълбоко унесен в мислите си, отколкото другите. Два дни преди това беше имал първото си свиждане с Мейлан. Неочакваното, съвършено непредвиденото се беше случило: той се беше влюбил в нея. Цялото му същество беше обзето от нейната сладост и не можеше да намери покой от копнеж за нейните изкусни и опитни милувки. Това обърна целия му живот наопаки. То направи безцветно и незначително красивото му спокойно другарство с Пърл. Неговата професия, неговата мисия в Нов Китай, борбата в северните провинции, несигурното и рисковано бъдеше на страната му: изведнъж всичко това остана без значение в сравнение с чувствата, предизвикани от сипкавия глас на Мейлан и нежната форма на нейните гърди в затъмнената му стая.

Закуската, поднесена в един приемен салон на Общината в новия внушителен квартал на градския център, се състоеше от горещ зелен чай без захар, в който плуваха цветя, и от оцветени оризови сладкиши. Техният вид предизвика у Ръсел кошмар и гордите обяснения на д–р Чанг не можеха да влязат в мозък, парализиран от жаждата за уиски.

Огромни бетонни конструкции в китайски стил, извишени покриви, стари орнаменти, нарисувани с нови анилинови бои, асансьори, стълбища, стаи, зали, канцеларии, водоскоци, мраморни коне, стени, които изглеждаха така, като че ли ей сега ще се срутят. Китайци, които говореха английски, и китайци, които можеха само да се усмихват; и навсякъде все същата проникваща навсякъде миризма на чистота и сапунена вода. Улица след улица застроени с къщи като във всяко предградие; стадионът, плувният басейн, безкрайните гледки на площадки за удоволствия. Един внушителен конгломерат от скъп напредък, съпроводът от обясненията на техния водач, прекъсван само от безкрайни запознавания и вежливости, размяната на които не значеше нищо.

Боби Ръсел, крайно изморен, дръпна жена си настрана.

— Ако не излезем оттук веднага, ще припадна — каза той заплашително. — Това ми стига. Не мога повече. Ще се развикам, ако не се махнем още сега.

Хелен видя, че лицето му неочаквано се покри с едри петна.

— Веднага ще си тръгнем, Боби — каза тя бързо. — Събери сили за още пет минути.

Ново оттегляне, твърде бързешком и много обидно. Падаше здрач, когато автомобилът ги отведе оттам и ги свали на аерогарата. Д–р Чанг ги настани в един малък самолет, който ги очакваше. Боби беше толкова отчаян, че не се съпротивляваше. Те се понесоха над големия град, докато долу в червеникавата мъглявина започнаха да се показват светлинки. Боби се отпусна в креслото. Обясняваха гледката на Хелен.

Банките и небостъргачите по Бунда изглеждаха съвсем малки. Съчоу Крийк представляваше тънка, кафява ивица между Китай и Англия. Френският квартал се гушеше в Международната колония, долу все повече и повече светлини започнаха да блещукат. На другия край на Крийк беше разположен Хонкеу — едно огромно пространство с паркове като зелени петна; Чапей, лабиринт от малки улички, сред които изпъкваха четириъгълниците на фабриките. Други фабрики на отвъдната страна на Хуанпу в Путунг, Янг По, следваха завоя на великата река с кейове като тесни скоби, а сиво петно, образуващо неправилен кръг, беше набраздено от безброй покриви. Старият Китайски град в центъра беше ограничен от светлинните точки на главната улица към Международната колония. Друга водна ивица отделяше Нангао на югозапад от френския квартал. Нови предградия живо изпъкваха със своите зелени градински площи и незастроени празни места. Далеч от югозапад градът се губеше в мъглявината отвън арсенала и летището. Безбройните платноходки по реката приличаха на лениви кафяви бръмбари, а помежду тях стояха неподвижно военните кораби на всички нации, накичени с нежни гирлянди от светлина. Постепенно здрачът погълна всичко и останаха само лампите в мъглявината.

Хелен задаваше въпроси, а д–р Чанг отговаряше усърдно. Както във всяко друго пътуване Хелен и сега не знаеше дали си струваше някоя от информациите й да бъде съобщена на Интелиджънс сървис в Лондон. Тя чувстваше, че е аматьорка в тази дейност. Целият й живот беше борба за съвършенство, но тази борба я отвеждаше винаги в погрешната посока. Тя беше отлична ученичка, образцова шивачка в модната къща Лайбел, най-добрата от манекенките, най-красивата статистка, най-френски тип между парижанките. В нещастния си брак с Алден тя се беше превърнала в една безпогрешна английска лейди, а сега играеше ролята на достопочтената мисис Ръсел с добър успех. Досадно й беше, че сега щеше да пропадне като елегантна шпионка. Намираше се в страна, където се подготвяше война и където Англия имаше значителни интереси. Тук трябваше да се събират важни информации, но явно това не й се удаваше. Тя се беше съгласила на тази отегчителна експедиция с китаеца само защото мадам Тисо, справочникът на Шанхай, й беше казала, че когато ще става нещо в Китай, д–р Чанг е винаги там. Тя запомняше номерата и народността на военните кораби по реката, но знаеше, че това е глупаво. Мъчеше се да разбере какво се крие зад неизменната вежливост на този китаец, но не успяваше.

Боби извади табакерата си, но ръката му трепереше толкова силно, че кибритът му изгасна. Той я погледна умолително. Тя запали цигарата и я сложи между безцветните му устни. Д–р Чанг се извърна от неудобство.

Най-после малкият самолет кацна и Боби се качи, залитайки, в чакащия автомобил.

— Към „Империал“ и коктейл — каза той с бледа усмивка.

Д–р Чанг се изкашля. В клуба „Империал“ китайци не се допускаха.

— Мога ли да ви посъветвам да не пиете коктейл преди китайска вечеря: двете неща не си подхождат — каза той бързо. — Сега ще пристигнем в ресторанта, където ни очакват жена ми и другите гости. Горещото оризово вино ще ви хареса, мистър Ръсел, уверявам ви.

„Да се надяваме“, помисли си Хелен. Нейният брак приличаше на ходене по нажежени плочи.

Колата спря в една тясна улица, окичена със знамена и фенерчета и претъпкана от китайци, които тътреха плъстените си подметки.

— Боя се, че мисис Ръсел е твърде уморена — каза Боби отчаяно. Хелен беше готова да остави настрана всяка вежливост и да се съгласи със съпруга си, когато Франк Тейлър се подаде от един тесен вход, зад който се издигаше стръмна стълба. Той стоеше между два гигантски фенера с едри червени китайски букви и се усмихваше. В този момент на Хелен й се стори, че той прилича на островитянин от южните морета, приличащ на дете, примитивен с отворената си уста и блясъка на своите големи, широки зъби.

Той избърза да отвори вратата на колата.

— Не мога да ви опиша с какво нетърпение очаквах тази вечер — каза той, докато д–р Чанг по-скоро изтегли, отколкото изтика навън нейния съпруг.

Лудешка китайска музика се носеше от червеното лошо осветено стълбище зад гърба на Франк.

Миг преди това Хелен още се чувстваше отвратена от всичко. Сега изведнъж всичко това й се стори весело и пълно с багри: китайската улица, фенерчетата, съмнителният вход и неопределената миризма на чужда страна.

— Как сте, сър Галахад? — попита тя, като протегна ръка.

Той задържа за миг ръката й, сякаш не знаеше какво да прави с нея. След това внезапно се приведе и я целуна.

— Като французин — каза Хелен подигравателно и погледна към шията му.

— Доколкото приличаме на парижаните, нашите най-добри ресторанти и магазини се стараят да бъдат колкото е възможно по-закрити и невидими — каза д–р Чанг важно, а Хелен се върна бързо при другите. За секунда беше останала съвсем сама с Франк. Тя се усмихна на себе си.

— Още съм зашеметена от всичко, което видяхме. Ела, Боби, за теб ще бъде по-добре да похапнеш.

Тя се заизкачва по тясната стълба след Франк, без да даде на съпруга си възможност да протестира. Дебелият съдържател в бяло сако, я поздрави на площадката, а зад гърба му стояха двама усърдни младежи. Те минаха през няколко стаи с полуотворени врати, в тях имаше китайски компании и с много „Оттук, моля“ и „Мога ли да ви помоля да влезете“. Д–р Чанг покани Ръселови в стаята, която беше резервирал. Боби Ръсел беше натрупал буреносен облак от гняв и отчаяние и не обърна внимание на другите гости. Лицето му, с красивите правилни черти на млад англичанин от добро семейство, имаше високомерен израз от гордост, че има двама бели приятели.

— Д–р Хайн, моят прочут колега — каза тя. И д–р Хайн, в сив костюм, се поклони разсеяно на Хелен. — Мистър Лиу, нашият най-добър приятел и голям писател. Мис Лин Ийнг, нашата китайска Грета Гарбо. Познавате вече мистър Тейлър.

Стаята беше почти празна; в нея имаше само една кръгла маса със столове с бели, ленени калъфи и една друга маса, на която бяха натрупани плодове. Тази стая също беше с почти потискаща чистота и миришеше на сапун. Влезе момче с кошница с влажни кърпи, навити като кренвирши. Боби ги погледна недоверчиво, но когато всички си избърсаха лицата, той направи същото. Кърпата беше гореща, вдигаше пара и облекчаваше. Лиу, като хвърли поглед към Боби, отиде при него.

— Аз познавам доста добре вашия брат — каза той. — Учехме заедно в колежа „Минколи“. Но той се интересуваше повече от международното право, отколкото от крикет.

— Брат ми не обича игрите — каза Боби отпаднало.

— Бащата на мистър Лиу беше наш посланик в Лондон — каза Пърл през масата.

Ненадейно до лакътя на Боби се озова китайче с чайник, от който наля нещо в една малка порцеланова чашка.

— Не се бойте — каза Лиу. — Това има вкус на шери.

Боби се смути, защото ръката му трепереше толкова много, че разсипа половината от малката чашка. Лиу тактично гледаше настрана. Питието се стече топло и приятно в гърлото на Боби и той поиска още.

— Вие също ли сте били в Оксфорд? — попита Лиу.

— В Сандхърст, — отговори Боби, леко ободрен.

Лиу поздрави небрежно. До тях стоеше д–р Чанг.

— Трябва да разгледате военната академия в Нанкин, мистър Ръсел — каза той. — Струва си.

— Положително. Там се отглеждат офицери, както в другите части на страната се отглеждат копринени буби. Японците се противопоставят на тази нова китайска индустрия — каза Лиу. Той кимна на момчето да напълни пак чашата на Боби. — Канпей! — каза той. — Това е китайската дума за „До дъно!“.

Хелен говореше разсеяно на немски със стария доктор.

— Колко време сте били в Шанхай?… Обичате ли града?… Не? Защо? Той е много по-модерен от Париж, не мислите ли?

Д–р Хайн се приготви да отговори. Той беше изгубил навика да говори. Имаше грубия глас на човек, който живее съвсем сам.

— Шанхай изобщо не е град — каза той. — Шанхай е отрова. Човекоядци живеят тук. Тук цари истинско канибалство. Този град е бунището на света. Всеки, който идва тук, бял или китаец, се е умопобъркал преди това някъде другаде, а Шанхай довършва останалото.

— Няма ли изключения? — попита Хелен, гледайки другия край на стаята към Франк, който подаваше динени семки на жената на д–р Чанг. Той й изглеждаше извънредно млад и непокварен. Той усети, че очите й са устремени към него, и веднага дойде при нея.

— Имате ли нови пациенти, докторе? — попита той.

Д–р Хайн се усмихна печално.

— Моите китайски колеги винаги ме викат, когато вече е много късно, затова всичките ми пациенти умират. Това не създава особено добра репутация — каза той.

Пърл отведе Хелен на трапезата, а двамата келнери поставиха на средата на масата няколко блюда.

— Не беше лесно да примамим доктора тук. Той е отшелник — каза тя с усмивка.

Хелен механично взе своите пръчици за ядене. Беше се научила да си служи с тях в Париж, когато дружеше с японски студенти.

— Във всеки случай ще трябва да се оттегли скоро — каза д–р Хайн на своя развален английски. — Днес е сряда и свирим камерна музика. Това е смешен навик, към който съм се придържал почти през целия си живот.

— Ако ви е по-удобно, мистър Ръсел, моля, бъдете така добър да си служите с нож и вилица — каза д–р Чанг на Боби. — Това е специалитет, за който сигурно сте чували: консервирани яйца.

Боби погледна с нещастен вид към яйцата, които бяха черно-зеленикави отвътре, и пак остави ножа и вилицата си. Изпразни чашата си с оризово вино и я подаде отново на момчето.

Лиу, който също беше изпил няколко чаши и чиито бузи бяха зачервени, започна да чувства досада при израза на погнуса, с който англичанинът гледаше тези деликатеси.

— Вие нямате добро мнение за тези изобретения на нашите готвачи, нали? — попита той. — Жалко. Ние, китайците, сме — всички казват това — един доста изобретателен народ, само че никога не знаем какво да правим със своите изобретения. Например ние изобретихме пушечния барут — а какво направихме с него? В продължение на хиляди години правехме ракети и палехме фойерверки. На нас просто не ни идваше наум колко полезно би било това за избиване на хора. Или вземете изобретяването на книгопечатането. Ние не печатахме нищо друго освен поеми, сантиментални речи, история, философия, поезия. Смешна раса сме, мистър Ръсел. Не можехме да използваме нашите писмена за единственото нещо, което е полезно: пропаганда. Националистическа пропаганда. Партийна пропаганда. Военна пропаганда. Но сме в процес на учение.

Ръсел слушаше слисан, без да разбере нито една дума. Той се боеше от тъмнозелените яйца като от непозната и лошо миришеща гадина.

— Интересувате ли се от литература? — попита Лиу, чиято приветливост нарастваше успоредно с неговата досада. — Не? Колко жалко! Аз като писател винаги съм завиждал на англичаните за техния език. Само английският притежава такава проза. Вземете например изречението, което неотдавна можеше да се прочете в Хонкеу парк. Един шедьовър на ясно и кратко изразяване.

— Кое е това изречение? — попита Франк Тейлър, който беше слушал с половин ухо.

— „Кучета и китайци не се допускат“. Канпей, мистър Ръсел! — каза Лиу, като изпразни чашата си.

— Щом в Шанхай всяка сряда се свири камерна музика, градът не може да бъде толкова лош, както казвате — възкликна Хелен бързо и високо, преди да настъпи ново мълчание.

— Да, ние сме странен квартет — каза докторът. — Трима германски евреи и един нацист. Изглежда, музиката е по-важна от политиката.

— Звучи почти по китайски, — каза д–р Чанг любезно. — Още в съчиненията на Конфуций е казано, че поведението и моралът на човека образуват характера му, но че само музикантът може да придаде последното съвършенство:

„Човек споделя

на всяка твар живота къс

и само песента му трае

през вековете със стократно ехо.

Но ти, щурче,

за себе си ти само свириш…“

Лиу рецитираше с чувство. Пърл го гледаше усмихнато.

— Онянг Хсуй — каза той със слаб поклон. — Единадесети век според християнското летоброене.

Ордьоврите бяха поставени на масата и едно блюдо раци с горещ сос бе прибавено към тях. Пърл извади със своите пръчици най-отбраните късове и ги постави в малката, дълбока чиния.

— Вие си служите със своите пръчици като някоя стара шанхайка — каза Франк Тейлър възторжено на Хелен.

Тя му се усмихна и направи усилие да яде.

— Но това е просто прелестно! — каза тя с учудване.

Красивата филмова актриса с напудреното със снежнобяла пудра лице, която дотогава не беше отворила устата си, а седеше със сведени надолу очи, сега неочаквано каза на френски:

— Нашите готвачи знаят как да готвят яденето — различно за стари и за млади и различно за оня, който иска да прекара нощта в леглото с метресата си.

Лиу се изсмя високо и добави на френски:

— Нашите уважаеми гости могат безопасно да ядат от пилешкия сос; той не съдържа никакво еротично очарование.

Новото блюдо се състоеше от някаква люспеста маса със светъл цвят, която се сервираше с порцеланови лъжици.

— Защо стоите в Шанхай, щом мразите толкова много града? — попита Хелен доктора.

Той вдигна очи, погледна я с поглед на болно куче и отговори, след като обмисли думите си:

— Това е единственият град, който допуска бедни изгнаници. Тук идват емигрантите евреи, които напразно са се опитвали да останат в Лондон, в Париж, в Ню Йорк. Много от тях са били преди това в Испания и в Палестина, но и оттам е трябвало да бягат — от бомбите и от арабите.

— Не вярвайте на нито една дума, която докторът казва, когато говори против Шанхай — каза Пърл. — Той принася себе си в жертва заради нашите бедни кули, той е единственият европеец, когото познавам, който се е опитал да научи нашия език. Колко букви сте научили вече?

— Още няма шестстотин — каза той обезсърчен. — Това ще рече, че притежавам, може би, образованието на един носач, мисис Ръсел. Но все пак ще науча езика. Слава богу, германският ум има една способност да придобива познания. Решил съм да науча китайски, преди да дойде жена ми тук.

— Ще трябва да устроим голямо празненство — каза Лиу. — Съпругата на мистър Тай-ло се очаква следващата седмица, а жената на д–р Хайн също ще бъде скоро при нас. Пърл, вие трябва да започнете да боядисвате червени яйца…

Д–р Хайн гледаше към бялата покривка на масата. Бог знае какво виждаше там. Той поклати глава и се отпусна в мълчание. Междувременно на масата бе поставено блюдо с пържена риба, последвано от нещо неописуемо, което плуваше в кафяв сос. Китайците седяха в страхопочитателно мълчание, защото това беше хунг шао ю чих, скъпоценните и вкусни перки от акула — една особена чест за видните гости. Д–р Чанг потопи своите пръчици в мазната каша и сложи няколко къса в чинията на Боби Ръсел.

— Като вежлив китаец трябва да кажа, че нашето бедно ядене е лошо сготвено и е недостойно за нашите гости, но въпреки това бих искал да привлека вниманието ви върху него — това са перки от акула. Сигурно сте чували по-рано за това.

Лиу заговори и благодари на домакините за отличното угощение. Стаята беше изпълнена с благоуханията на различните ястия, а по челата на всички бяха избили капки пот. Келнерите донесоха пресни горещи кърпи и нови стомни с оризово вино. След това имаше аспержи в бял сос, а съдържателят дойде и пошепна на д–р Чанг, че готвачът е готов да сервира основното блюдо. Чанг кимна в знак на съгласие. Той беше до такава степен изпълнен с радост и задоволство от отличното качество на гозбите, че се помъчи да не обръща внимание на грубостта на своя гост, който си играеше с храната, без да яде. Спомни си за една ужасна вечер в Америка, когато от вежливост се беше опитал да яде сирене; това го караше да бъде снизходителен към мистър Ръсел.

Сега се яви шедьовърът, внесен от самия съдържател. Това беше една голяма кокошка, с непокътната форма, макар че всяка отделна кост беше извадена от нея. Само неколцина стари готвачи, които в миналото са работили в императорския двор в Пекин, знаеха тайната на това приготовление. Кокошката беше напълнена с лотосови ядки. Д–р Чанг я разряза грижливо и с пръчиците си даде на своите гости най-добрите късове. Както изискваше вежливостта, той изпрати да повикат готвача, един дебел, отпуснат и стар човек, който застана на вратата и се поклони до пода. Чанг благодари на готвача за проявеното от него изкуство, а готвачът, като се поклони отново ниско, се оттегли. Сега всички започнаха да говорят изведнъж. Лиу импровизира едно китайско стихотворение, защото от пиене беше изпаднал в онова нежно, творческо опиянение, което оризовото вино вдъхва на поетите, опиянението на Ли Тай По, както го нарече той. Едно скромно блюдо гъби с гарнитура бе скоро ликвидирано и се появи втората изненада — мандариновата риба.

За втори път през тази вечер филмовата звезда отвори устата си точно в мига, когато настъпи внезапно мълчание:

— Добре ли е, че двамата господа ще доведат годеницата и жена си тук в момент, когато Шанхай ще бъде бомбардиран?

— Не е сигурно, че в Шанхай ще има война — каза бързо Лиу, защото политически разисквания не подхождаха за празничното настроение на банкета.

Но Юцинг Чанг беше вече твърде въодушевен от виното и нямаше такива скрупули.

— Ще има война и това ще бъде една дълга и голяма война — каза той и лицето му засия. — Китай е подготвен за тази война и ще я издържи. Непобедимата деветнадесета армия, която създаде толкова много главоболия на японците през 1932 година, е в поход. И избраните войски на генералисимуса се ползуват със славата на непобедими. Ние имаме огромни резерви от хора и между тях има мнозина, готови да се сражават до смърт. Колко по-многочислени са фронтовете, на които ще имат власт над чужденците? За пръв път Китай е обединен: за пръв път Червената армия се сражава рамо до рамо с националистически войски, а не срещу тях. Дните, когато кафявите джуджета можеха да ни обиждат, са отминали. Китай намери себе си; той е гигант, спал хиляда години, който сега се изправя на краката си и е готов да нанася сполучливи удари. Твърде дълго нашата страна е носила позора да бъде чужд доминион. Чуждестранни военни кораби по нашите реки, чуждестранни съдилища, чуждестранни железници. Чужденци събират нашите мита и всичко ценно в нашата страна е в чужди ръце. Повече не може така!

Боби Ръсел слушаше с растящо изумление своя домакин. Той чувстваше съвсем ясно, че трябва да направи нещо. Да стане и с един удар да повали този китаец — или нещо подобно. Но когато се изправи на крака, той забеляза, че стаята се върти и бързо седна. Франк Тейлър вдигна своята винена чаша и каза със смях:

— Канпей, д–р Чанг! Вие се шегувате добре, когато пийнете. Как си представяте — китайски съдии и китайски митнически чиновници, с които се сражаваме, и колкото по-дълго трае войната, толкова по-доброто правосъдие не е нищо друго освен подкупничество и изнудвачество. Единствено чуждестранните митнически чиновници предпазват страната от всеобхватна контрабанда. Водете си войната срещу японската банда, но оставете нас, чужденците на мира. Без нас тази страна ще пропадне. Ние знаем това, а и вие го знаете.

Пърл гледаше тревожно ту Франк Тейлър, ту съпруга си. Настъпи опасен миг, когато изглеждаше, че ще избухне кавга около трапезата. Но Юцинг си беше възвърнал вече самообладанието. Той се усмихваше и усмивката покриваше лицето му плътно като добре прилягаща маска.

Д–р Хайн седеше, сякаш не разбира нито дума от разпаленото разискване. Той вдигна глава и каза:

— Вие ще се сражавате ли, ако се стигне дотам, мистър Лиу?

— Аз ли? Не, разбира се — каза поетът. — Ако войната се разпростре до Шанхай, ще се оттегля в някой манастир и ще живея в хармония с десетте хиляди неща на вселената. Няма да има причина да бъдат избивани малцината хора, които все още са истински калиграфи и могат да съчиняват стихотворения в класически стил.

Красивата Ли Йинг го гледаше с възхищение. Ненадейно Боби Ръсел се изправи със залитане, подпрян с две ръце на масата.

— Долен — каза той, — долен страхливец! Мръсен китайски страхливец!

Той изгледа всички поред и пак седна, сякаш беше държал подходяща и успешна реч. Лиу наруши мълчанието небрежно:

— Надценяването на военната храброст е превърнало света в такава кланица, каквато е сега. Идиотите имат смелост. Страхливостта е най-голямата добродетел на философите.

На масата бе сложено едно вдигащо пара блюдо, пълно с гъста кафява течност, и Лиу рязко прекъсна думите си и каза любезно:

— Мистър Ръсел, яжте внимателно. Един мой гост веднъж умря от него. Вътрешно изгаряне. По-опасно от динамит.

Малката актриса избухна в кудкудякащ смях и всички с облекчение се присъединиха към нея.

Светналите очи на Боби Ръсел гледаха втренчено. Той се чувстваше зле. Целият ден беше верига от страдания и той мислеше, че по отношение на него е извършена голяма неправда. Беше пиян — не беше нужно голямо количество оризово вино, за да се напие. Храната го отвращаваше и все по-ясно му се струваше, че компанията, в която се намира, мирише на гранясало масло.

Спокойствието, с което тези китайци изваждаха от устата си своите пръчици за ядене, за да хванат с тях късове храна и да я сложат в чинията му, предизвикваше студена пот върху челото му. Когато мандариновата риба бавно изчезваше в гърлата им, той виждаше с ужас как те вадеха костите от устата си и ги слагаха на малки купчинки върху бялата покривка на масата — не в чинията си, а върху покривката на масата, която вече беше изцапана с масло и сос. Чувстваше се болен. Знаеше какво иска да направи. Искаше да стане и да удари един в мутрата на най-нахалния от тия китайци, но се чувстваше твърде зле.

— Дявол да го вземе! — каза той. — Дявол да го вземе, дявол да го вземе!

Виеше му се свят. Всичко се въртеше. Той сложи ръка на устата си и — без да се тревожи дали му се вие свят или не — стана и с несигурни стъпки излезе.

Хелен остави пръчицата си, Франк Тейлър скочи и изтича след съпруга й. Лицата на четиримата китайци бяха обърнати към нея със застинала усмивка, сякаш очакваха обяснение от нея.

— През последните няколко дни моят съпруг не беше много добре — каза тя. Видя как двамата китайци се подсмихваха, когато носеха следващите блюда.

— Патешки езици с бамбукови вейки. На мадам ще се хареса тази гозба — каза Лиу, който изведнъж плавно заговори пак на френски. — Има само два града в Европа, които разбират от ядене и заслужават името на културни градове — Париж и Виена. Вие, мадам, съчетавате очарованието и на двата града, ако позволите моя недостойна скромност да се изрази така.

От неговата натруфена реч нямаше полза. Мистър и мисис Чанг бяха престанали да обръщат внимание на блюдата. Съпругът и съпругата седяха един срещу друг с патетично изражение на отчаяние върху лицата си въпреки застиналите усмивки. Франк Тейлър се върна в стаята, но без Боби.

— Съпругът ви моли да бъде извинен. Не е добре. Чака ви долу на чист въздух — каза той. — Ще ви заведа до някое такси, ако нямате нищо против.

Хелен направи всички усилия, за да се раздели любезно.

— Очарователна вечер. Съжалявам, че трябва да напусна компанията. Хиляди благодарности, д–р Чанг. Надявам се, че скоро пак ще се видим, мисис Чанг. Трябва да извините мъжа ми — той има лошо храносмилане. Дано не е сериозно болен. Скоро ще ви се обадя по телефона, лека нощ!

— Забелязахте ли колко пребледня този д–р Чанг? — попита тя Франк, когато слизаха по стълбата. — Никога ли досега не е виждал пиян?

— Той изгуби престиж — каза Франк кратко, като я хвана под ръка. — Трябваше да сервират най-малко още шест блюда. Това е смъртна обида. Ще трябва да измислим начин да се извиним.

Хелен спря и погледна неговото силно разтревожено лице.

— Трагедия в Шанхай? — каза тя подигравателно. — Какво ви е довело при тези китайци?

— Търговия — каза Франк, като сви рамене. — В края на краищата аз съм обикновен продавач, който желае да се издигне — добави той със слаба конвулсивна усмивка.

— Жалко, че не сме се срещнали на Хавайските острови! — каза Хелен, като тръгна пред него надолу по тесните стълби. Тези думи нямаха никакво отношение към онова, което беше казал той.

Боби седеше на най-долното стъпало, свит на кълбо като пиян.

Хелен го погледна със странен израз.

— Да ви заведа ли до някое такси? — попита Франк.

Лицето му беше осветено от един голям фенер. Хелен продължаваше да гледа изпитателно съпруга си. Улицата беше тясна и пълна с китайци, които се шегуваха, минавайки край тях.

— Моля, Франк, не се връщайте при тях. Елате с мен. Помогнете ми — каза Хелен неочаквано.

Той премести погледа си от нея към съпруга й.

— С удоволствие — отзова се той неохотно.

Странни неща се случват на хората в наше време, това хаотично, конвулсивно неспокойно време, което не оставя нищо на мястото му. Кървава мрежа от войни и революции се разпростира по целия свят и милиони хора се хващат в нея, за да умрат от страшна смърт — милиони в световната война, други милиони в борбата между Чанг Кай Ши и китайските червени, нови милиони измират от наводнения, глад и мор в тази пострадала страна. Колко хора са заплатили с живота си в Абисиния, Манджурия, Испания, колко са умрели или са били избити в германски, италиански и японски затвори? Колко нежелани хора просто са изчезвали, колко са онези, които са се самоубили от страх или поради нещо по-лошо, да не говорим за онези, които мрат всеки ден от глад, мрат по улиците на цивилизованите и хуманни страни. Век на катастрофи, а може би — на възраждане. Едва ли е останал жив, който да не е преминал през велики и странни събития.

Погледнете само същите тези хора, които в някой миг на живота си са били герои или жертви, които са минали през някакъв неподдаващ се на описание ад: те живеят, ядат, спят, телефонират и плащат сметките си от пералнята, потънали са в хиляди баналности на всекидневния живот, те пропускат омнибуси, предлагат на началниците си цигара, натрупали са уплашени малки спестявания в банката, простудяват се и се ядосват на това. Те танцуват фокстрот и тананикат последния шлагер, запознават се и говорят глупости, четат вестници и забравят носните си кърпички, получават заплати и плащат застрахователните си данъци, купуват си мушамени пардесюта и стават членове на разни клубове, спят с жените си и създават деца — с две думи, те са човешки същества и нищо не е достатъчно страшно или ужасно, за да ги върне пак към простите, незначителни радости и болки на живота, които в края на краищата са много по-незначителни от убийствените конфликти на един свят, който се руши. Защото, макар човечеството да е открило микроскопа, с който могат да се видят и разпознаят и най-дребните неща, все пак му липсва способността да долавя и задържа в ума си събития, които са твърде големи за него.

Често, когато срещнем отново човек, чието минало сме познавали, и установим, че е напълно изгубен и затънал в своето незначително и банално настояще, ние се питаме учудени: как е възможно това!

Как е възможно хора, чиито живот сме следили от рождението им до Шанхай, да живеят така, както живеят? Не се изненадвайте. Милиони хора живеят сегашния си живот върху гробовете на милиони други, които са загинали. Защото силата на забравата е най-голямата благодат, която ни е дадена, а простото и обикновено са ни отредени като наша стихия и като приют на душите ни.

Щом отиде в клуба, Боби Ръсел се съвзе удивително бързо и за около час разцъфна в цялото си великолепие. Той разказваше случки от Сандхърст, правеше комплименти на жена си, завърза приятелство с Франк Тейлър и говореше със снизхождение за китайците, които му бяха развалили деня. В края на краищата той стигна до заключението, че трябва да си устроят една приятна нощ след всичко, което бяха преживели през деня. Отидоха с кола до хотел „Шанхай“, за да се преоблекат, защото им беше горещо. Те се чувстваха щастливи, като минаха през хотела, без да бъдат хванати в мрежата на мадам Тисо. Още преди да излязат от клуба, се обръщаха един към друг с малките си имена, а сега в хотела Боби предложи на Франк да използва душа. Потър, прислужникът на Боби, който имаше удължено лице като на човек, който е учил в неделно училище, и безцветни маниери, поръча кафе и го поднесе на господаря си, докато той обличаше чиста риза. Франк пееше високо и весело под душа, защото също беше изпил три чаши уиски със сода след оризовото вино и беше в добра форма.

— Ще си устроим една хубава нощ — извика Боби към банята.

— И то каква! — извика Франк в отговор.

— Ще идем в долни свърталища — извика Боби радостно, докато протягаше краката си на Потър, за да му обуе нови обувки.

— Ще идем в най-мръсните дупки на Фучоу роуд — отговори Франк, изпълнен с ентусиазъм.

— В такива места Хелен винаги се развеселява — извика Боби.

Франк не отговори и започна да се изтрива. Той не беше сигурен, че ще се хареса на Хелен, ако започне да мъкне мъжа й по всички тези мръсни места.

— Царевичножълтата — казваше Хелен в спалнята си на Кларксън, нейната камериерка. Царевичножълтата рокля беше една от онези рокли, които струват цяло състояние. Хелен избираше сериозно между парфюмените си флакони, сякаш от правилния избор зависеше много. Тя пееше полугласно, като пудреше мургавите си ръце с тъмна пудра; сложи си малка шапка, състояща се само от един венец от коприна, както изискваше модата това лято.

— Ще си сложите ли някаква скъпоценност, мадам? — попита Кларксън.

— Не, Кларксън, ще ходим из вертепите — каза Хелен, оглеждайки се в огледалото.

— В колко часа да ви събудя, мадам? — попита Кларксън от вратата.

— Не мисля, че изобщо ще си лягам — отговори Хелен.

А Кларксън забеляза сериозно:

— Мадам, вие изглеждате тъй щастлива, ако ми бъде позволено да кажа това.

Хелен потупа камериерката си по бузата, която й остави впечатление на смачкана мека хартия. Всички подчинени обожаваха Хелен. Тя имаше силата да омагьосва келнери, шофьори и хотелски прислужници, като ги разпитваше за техните семейства, любовници и финансово положение и никога не забравяше имената и лицата им. „Вниманието към другите е масло за колелата на живота“, обичаше да казва тя.

Когато влезе в големия салон, който разделяше нейната спалня от спалнята на съпруга й, тя намери онзи израз върху лицето на Франк, който очакваше и желаеше да види. Нейната царевичножълта рокля беше тоалетът, в който тя правеше своите завоевания.

— Кафе? — попита Боби.

— Нямам нужда от кафе — каза тя напевно, погали мократа му коса и отиде при Франк.

— Ще прекараме божествено, Франк — каза тя нежно.

— Тъкмо когато свикнах с вида на мадам, той се промени — оплака се той.

Тя се усмихна, защото той се боеше да я назове по име. Взе цигара от масата, очука я веднъж и я запали с кибрит, който й подаде Франк.

— Чел съм, че когато някоя жена очуква така цигарата си, може да се каже, че има съмнителна репутация — каза Боби зад тях; за него това беше голямо и неочаквано усилие.

Хелен му отправи поглед, който можеше да означава, че или е обидена, или че това я забавлява. Кафето беше оказало своето противодействие на алкохола и Боби беше в ново състояние. Меланхолично недоверие беше изписано върху цялото му лице.

— Да идем първо в бара — каза тя, като не обърна внимание на забележката му.

Още нямаше десет часът и барът се пълнеше бавно. Той правеше неопределено китайско впечатление със своите малки позлатени статуйки на Буда в нишите, скрито осветление и копринени възглавници. Курт Планке седеше пред пианото в бяло вечерно сако, свирейки като че ли за себе си. Боби поръча абсент, Хелен пи шерп, а Франк — голяма чаша сода с малко уиски. Той беше решил да остане трезвен.

— Ще потанцуваме ли? — попита Франк, когато Хелен започна да барабани в такт с музиката. Имаше само още две двойки, които танцуваха на малкия дансинг.

В момента, в който двамата се докоснаха, стана нещо. То приличаше на късо съединение и Франк спря по средата на думата. Танцуваха в мълчание. Пианистът им се усмихваше поверително и продължаваше да свири.

— Да? — попита Хелен след дълго време.

— Да — каза Франк.

Боби седеше сгърбен пред бара и пиеше. Той блъсна чашата си към бармана.

— Още една — каза той.

— Слушам, сър — каза барманът като взе бутилката.

Боби го погледна слисан.

— Англичанин ли сте? — попита той.

— От Шпрошайр, сър — каза човекът.

Беше лъжа. Той произхождаше от Буковина.

— Отдавна ли сте в Шанхай? — попита Боби.

— Отдавна — въздъхна човекът. — От дълго време, сър. Шест години.

— Интересен град е Шанхай — продължи Боби, приближавайки се още до целта си.

— Имате право, сър — съгласи се човекът. — Няма на света нещо, което не бихте могли да намерите в Шанхай. Много интересен град, сър.

— Какво искате да кажете? — попита Боби. Чашата му беше пак празна и той я плъзна по тезгяха.

— Бихте могли да напишете цяла книга за всичко, което виждаме само в този бар, сър — каза барманът. — Миналата седмица един човек се застреля в мъжката тоалетна. А миналата година пияна двойка падна от градината на покрива, осемнадесет етажа надолу. Ами жените! Ами мъжете! Ами смесиците от мъже и жени! А и парите играят роля тук. А нищетата… Начинът, по който хората стават богати, и начинът, по който обедняват. Това е безбожен град, сър. Той не вярва дори в дявола.

— Сигурно има много опиум, а? — попита Боби. Той хвърли поглед наоколо, за да види къде е жена му. Тя стоеше с Франк близо до пианото. — Много опиум, а? — повтори той. Барманът беше зает с приготвянето на един плантаторски пунш.

— Купища опиум, сър — каза той.

— Искам да кажа — откъде го получават хората? — попита Боби.

Отегчаваше го, че слуша всички да говорят за опиум, че навсякъде, където отиде мирише на опиум, че на всяка крачка среща хора, които явно пушат това нещо — и все пак никой не искаше да му каже откъде може да го получи. Барманът му хвърли бегъл поглед.

— Не се интересувам от тази мръсотия — каза той. — Но пианистът отсреща може да ви каже, ако вие се интересувате.

Боби изпи абсента и след като остана една-две минути пред бара, се помъкна към танцуващите. Той потупа Франк по рамото.

— Сега е мой ред, стари момко — каза той.

Франк пусна Хелен и Боби я хвана през кръста. Абсентът му беше вдъхнал смелост, а той беше добър танцьор. Беше добър ездач, добър играч на тенис, висок, строен, красив човек, както сам той можеше да види това в огледалата по стените. Беше от добро семейство, имаше красива жена, имаше много пари. Всичко говореше за това и в момента той се почувства много доволен от себе си.

— Страшно хубаво е, че съм женен за теб — каза той, като притисна Хелен до себе си.

Тя се усмихна неопределено. Франк стоеше до стената с ръце в джобовете под една струя светлина, която падаше върху него от блюдото за тимиан пред една статуя на Буда. Той следеше Хелен с очи.

Съпругът и я върна на Франк след един танц; изведнъж тя почувства, че трепти като струните на твърде силно настроен инструмент, като силно опъната струна.

— Какво ще кажете, да подишаме малко чист въздух? — той отвори вратата, която водеше към балкона.

Градът лежеше долу фантастично прорязан от улици и осветен от бели, червени, зелени и сини светлини, а безкрайните лъчи на прожекторите се плъзгаха по реката и пробождаха небето, после отново затрептяваха над платноходките и далечния бряг.

Хелен сложи ръце на каменната балюстрада и погледна долу. Ръката на Франк беше на разстояние от нейната, но токът не беше прекъснат.

— Вие сте сгоден, нали, Франк? — попита тя.

— Да — каза той. — Отдавна. Тя ще дойде след три дни.

— Ще ми разкажете ли нещо за нея?

— Рут е мила жена. Надявам се, че ще се запознаете. Има кафяви очи. Милосърдна сестра е.

— Звучи очарователно.

— Ако знаех какво ще се случи, нямаше да я карам да дойде точно сега. Моментът е лош.

— Да? — попита Хелен.

— Да — отговори Франк. — Бомбардирането може да започне всеки ден. Нас ни обучиха вече за доброволческата стража. А освен това…

Той придвижи по балюстрадата ръката си и като извика на помощ цялата си смелост, я сложи върху нейната ръка.

— Хубаво е, че се запознахме — каза тя.

Междувременно Боби беше отишъл при пианото и чакаше търпеливо.

— Искате ли да пийнете нещо с мен? — попита той, когато Курт бе най-сетне сменен от един цветнокож, който започна да изтръгва луди синкопи от пианото.

— Благодаря, но никога не пия преди полунощ — каза Курт.

Боби не знаеше как да продължи.

— Вие свирите много добре — каза той бързо. — Да поседнем ли някъде?

Курт го измери с поглед: безупречните дрехи, воднистите очи, бледото, красиво лице, неиздаващата никаква мисъл високомерна уста.

— Свиря като свиня — каза той любезно.

На Боби това цинично самоподценяване направи тежко впечатление. Той хвана Курт под ръка и го отведе в един ъгъл.

— Тук е хубаво — каза той бързо. — Какво ще пиете? О, разбира се, вие не пиете преди полунощ. Това също е много хубаво. Но да дойдем на въпроса — исках да ви питам за нещо.

Юджийн, оберкелнерът, напудрен и пригладен, дойде, плъзгайки се, като че ли танцовият паркет беше пързалка. Той смигна, като видя Курт в компания с богатия англичанин.

— Преди да кажем каквото и да било повече, аз искам да изясня напълно три неща — каза Курт гневно. — Не съм хомосексуален, не мога да ви доставя никакви момичета в нежна възраст и не продавам наркотични вещества.

Той беше възбуден и нещастен и търсеше първа възможност за схватка. На Боби дъхът спря при това хапливо възражение.

— Мисля си, какво ли ще бъде по-добре да пия? — попита той келнера.

— Стар коняк подхожда на всичко — предложи Юджийн. — Имаме „Курвоазие“ 89-а, който ви препоръчвам с чиста съвест.

— Лимонада — каза Курт.

Юджийн отлетя с грацията на пързалящ се човек.

— Не пия, но получавам процент от всичко, което пиете вие — продължи Курт упорито. — Ще получа най-малко седем цента от вашия „Курвоазие“ 89-а.

— О? — каза Боби слисан.

— Тук сте прав — продължи Курт. — Аз съм един вид мъжка дама за танц. Когато тук няма достатъчно мъже, а дамите, които пътуват сами, са в добро настроение, аз бивам поставян на тяхно разположение като партньор за танц. Вие искахте да ме попитате за нещо, уважаеми достопочтени.

— Става дума за опиум — изрече Боби.

Зениците на Курт се свиха.

— Опиум? — каза той. — А мога ли да ви попитам, защо идвате при мен? Защо не попитате вашия приятел сър Хенри Кингсдейл или граф Бодянски? Или някой друг господин от вашите елитни кръгове? Те всички знаят много повече неща за опиума, отколкото аз. Могат да ви предложат опиумни оргии с момичета и всичко останало. Не искам да имам нищо общо с опиума.

Докато той говореше, лицето му се изпоти. Боби извади носната си кърпичка и изтри лице. Той изпи коняка си на една глътка. Широката чаша издаде музикално звънтене, когато той я сложи колебливо.

— Вие не разбирате — аз трябва да намеря малко опиум. Трябва ми — каза той. — Нещастен съм — добави той печално.

— Ето жена ви — каза Курт, като стана. Той се поклони, но Хелен просто не го видя. Тя все още не виждаше и не чувстваше нищо друго освен преживения на балкона миг.

Вън, в гардероба за господа, Курт се разглеждаше в огледалото. Неговото бяло вечерно сако беше отново изцапано на реверите, а той още не беше платил последната сметка за чистене. За жените не беше нищо, когато оставяха по дрехите на своя партньор в танца следи от червилото си. Той потрепери. Беше изпаднал в онова опасно състояние, когато жените предизвикваха погнуса у него, и той не желаеше нищо друго освен успокоението на опиума. Той отиде в кухнята и като взе тебешир, натърка реверите си с бяло.

— Колко е часът, Огъст? — попита той готвача, който отговаряше за студения бюфет.

— Единадесет и десет — каза Огъст, размахвайки във въздуха широкия си касапски нож.

— Чухте ли? Казват, че сто хиляди японци били стоварени на сушата — каза той, като въртеше очите си. — Кой знае дали утре сутринта ще бъдем живи, Санта Мадона Мария, Богородице.

Огъст беше единственият човек в хотел „Шанхай“, който се плашеше от войната.

— Aufwiedersehen im Massengrab[2], Франц, — каза Курт и се върна в бара.

Англичанинът си беше отишъл.

Около полунощ тримата бяха в заведението на Уинг Он. Заведение за китайски забавления с фокусници, магьосници и танцуващи девойки и с много малки сцени, на които се играеха груби фарсове с чуруликане и пищене към съпровода от дървени инструменти и тежък мирис. Китайците стояха пред сцената и се пръскаха от смях. Книжки цветя, фенерчета, знамена, червени и златни писмена и толкова гъст въздух, че това надминаваше всичко, което Ръселови бяха преживели досега. Съвзеха се в един елегантен нощен клуб в Международната концесия, където китайски, корейски и японски девойки въртяха партньорите си по един осветен стъклен под. В един часа бяха в едно обикновено заведение недалеч от Бунда, където френски моряци танцуваха с руски девойки и се пиеха японски имитации на американски напитки. В два часа излизаха от един китайски хотел, където мошеници доволстваха, където жълтокожи гангстери, изнудвачи и предводители на разбойнически банди танцуваха румба с извънредно красиви момичета под звуците на филипински оркестър. Малко по-късно те вървяха по Фучоу роуд, като Боби с извънредна оригиналност се задържаше във вертикално положение между двамата. Състоянието на Боби ту се подобряваше, ту се влошаваше. Сега той беше станал упорит и отказваше да се върне в хотела. Напиването предизвикваше у него стремеж към самоунищожение: желаеше да затъва все по-дълбоко и по-дълбоко в калта и разврата, в който тънеха цели квартали в този град.

— Жена ви е уморена, Боби — казваше Франк от време на време.

— Да върви по дяволите! — отговаряше всеки път Боби.

Франк погледна Хелен; тя му се усмихна весело, недостижима и спокойна. Косата й беше гладка и блестяща под копринената шапка, царевичножълтата рокля беше без нито една гънка, а кожата й изглеждаше съвършено свежа. Като плод, мислеше си тъжно Франк Тейлър.

Те продължиха да обикалят заведенията — „Белите хризантеми“, един японски локал далеч в Чапей; „Драконовата пещера“, където имаше само едно електрическо пиано; „Лодката на цветята“, китайски публичен дом с пейзажи от Баварските Алпи, там деца търкаляха колела и нямаше нито едно момиче над шестнадесет години и нито един трезвен мъж.

Към три сутринта те пак се издигнаха от низините и отидоха в локала „Доминико“, където по това време на деня целият Шанхай отиваше за бъркани яйца и супа с кромид. Тук можеше да се срещнат всички степени на раси, елегантност и пиянство.

Именно в „Доминико“ Боби започна да буйства. Отначало седеше безмълвен, взирайки се с неподвижна усмивка в празното пространство над супата си.

— Боби… — каза Хелен, като докосна ръкава му.

Внезапно той стана и отиде с твърди стъпки до една далечна маса и каза на слабия сивокос китаец в смокинг:

— Забранявам ви да се взирате в жена ми! Китайска свиня!

Китаецът се направи, че не е чул, и продължи да разговаря с французина на масата си. Всички в локала познаваха господина в смокинга: това беше човек, заемащ важна служба в управлението.

— Китайска свиня! — викаше Боби толкова високо, че гласът му прегракна. Хората се заобръщаха. Лицата им не изразяваха нито учудване, нито досада, а само онази толерантност към ексцентричностите, която е втора природа на хората в Шанхай.

— Изведете господина на чист въздух, изглежда, че не му е добре — каза китаецът на един келнер, който също беше във вечерно облекло.

Директорът на заведението, блед, мургав, красив португалец, сграбчи Боби с една хватка от жиу-жицу и го помъкна навън. Китаецът се обърна с усмивка към приятелите си.

— Колко ще се засрами този човек, когато изтрезнее и си припомни държанието си! — каза той с тон на търпимост, който изразяваше презрение. — Климатът на Шанхай невинаги понася добре на английската раса.

Боби не вървеше охотно. Той беснееше, смъкна покривката на една маса заедно с всичко, което се намираше отгоре, настъпваше полите на жените и ги късаше, и сред крясъците, смущенията и смеховете все още можеше да се чуе как вика с дрезгав глас:

— Китайска свиня, проклета свиня, всички сте такива…

След като вратата се затвори след Боби, Франк седя известно време до Хелен смразен, нещастен и усмихвайки се глупаво, докато тя извади пухчето от пудриерата си и започна да се пудри.

— Какво ще правим сега? — попита той безпомощно.

— Ще платим и ще си идем — каза тя. Изпи една чаша вода и му се усмихна утешително. — Ще се извиня пред китаеца за съпруга си.

— Вие сте чудна жена — каза Франк честно.

— Не, свикнала съм, това е всичко.

Той я наблюдаваше, докато отиваше до масата на важния господин и му казваше нещо с усмивка. Франк плати сметката. Когато отново вдигна поглед, той видя, че китаецът е станал и прави нисък поклон, целувайки ръката на Хелен. Тя се върна.

— Сега можем да тръгваме — каза тя.

Изведнъж тя му се стори уморена. Фината кожа под очите й светеше като синкав бисер. Франк я последва през залата и се чувстваше така, като че ли небето се бе срутило.

„Ще стоваря на Боби един ритник в корема“, мислеше той горчиво. За втори път тази нощ англичанинът го беше намесил в скандал и той проклинаше това глупаво и вредно познанство. Вдигнал рамене, той разгледа цялата зала, за да види дали няма някой, който го познава. „Дано само Б. С. не чуе за това“, мислеше си той в паника. Невероятно беше Б. С. да не чуе, защото бързината, с която се разпространяваха слуховете, граничеше с телепатията. „Повече от две години, мислеше си Франк горчиво, повече от две години“. Защото повече от две години той беше живял като член на Младежкото християнско дружество, редовно и скучно, понеже желаеше да се ожени за Рут, а за това трябваше да се изтръгне одобрението на Б. С. и уважението на неговите клиенти. Сам Б. С. — Барли Скот, шефът на клона — беше образец на благопристойност и почтеност. Трудолюбив, трезвен, интелигентен и благочестив методист, той водеше живот на скромен американски търговец, незасегнат от влиянието на Шанхай — едно хубаво растение в блатото, така го даваха често като пример на младите чиновници и продавачи; предпазлив играч на бридж, приятел на мисионерите, сподобен с къща, жена и деца, едно куче и едно канарче, една банкова сметка и една осигурителна полица; човек, когото китайците уважаваха; макар че той ги смяташе за полезни само като клиенти на филмовото и фото дружество „ЕОС“, клон Шанхай.

Франк почувства студени тръпки, когато си помисли за Б. С. Той проклинаше лекотата, с която се беше вмъкнал в компанията на Ръсел. Проклинаше себе си, защото се беше проявил като сноб. „Английска аристокрация!“ — мислеше си той презрително. „Моят приятел, достопочтеният Робърт Ръсел! — гневеше се той. Стига ми толкова! Стига с тези Ръселови и останалите като тях!“.

В дъното на душата си той се надяваше, че няма да види вече Боби, но Боби беше вън. Трима мъже — двама кули и един шофьор — се опитваха да го качат в големия автомобил, който Ръселови бяха наели за цялото време на престоя им тук. Но Боби отказваше да влезе в колата или падаше долу, буйствайки и заканвайки се. Всички просяци, деца и кули с рикши от квартала на „Доминико“ се бяха насъбрали и се наслаждаваха на зрелището. Хелен стоеше под един фенер, със замислен и унесен израз на лицето, като че ли всичко това нямаше нищо общо с нея. Когато Франк слезе от стъпалата, спрял за миг за да обуздае положението, тя вдигна ръце към него и каза:

— Много съжалявам, Франк, наистина…

Нещо у него щракна като електрически ключ и гневът му се превърна в поток от съжаление. Точно когато слизаше от стъпалата, за да каже на Хелен, че всичко е в ред, Боби се отскубна от китайците. Те се смееха добродушно, защото един пиян чужденец — макар и да не беше рядка гледка в Шанхай — все пак беше добра шега.

— Франк! — извика Хелен. — Страх ме е…

Той закъсня, защото Боби беше я сграбчил вече за раменете и я блъскаше. Той не казваше нищо; просто я блъскаше все по-силно и по-силно. Тя стисна зъби и затвори очи. Ненадейно той я пусна, направи крачка назад и я удари по лицето с длан. Чу се смешен звук от слабо пляскане. Китайците престанаха да се смеят.

Цялата тази история беше безсмислена и невероятна. Франк Тейлър никога през живота си не беше виждал жена, бита от мъж — дори в Китай. Юмруците му се свиха от само себе си. Едно, две — първо наляво, после надясно — те сами се стовариха в най-елементарния боксов стил върху диафрагмата и брадичката на Боби. Боби се строполи на улицата, ням, усмихнат и мек като стар чорап. Франк го повдигна, а шофьорът, обзет от възхищение, му помогна да го вкарат в автомобила. Ръсел миришеше на алкохол, а Франк преглъщаше, защото той сам имаше лош вкус в устата. Той разтриваше ставите на ръцете си. „Точно на място!“ — мислеше си той със задоволство. Ако се съдеше по луничавото и усмихнато лице на Боби, трябваше да мине известно време, преди той да дойде на себе си. Франк тръшна вратата на автомобила.

— Закарай го в хотел „Шанхай“ — каза той на шофьора.

Автомобилът потегли, а тълпата неохотно, но със смях направи път и след това всички се събраха около Франк и Хелен, защото искаха да видят какво ще се случи след това.

Франк отърка ръцете си, като че бяха напрашени; ставите на ръцете започнаха да го болят осезателно.

— Съжалявам — каза той неловко.

— Не трябваше да го оставям сам — каза тя. Лицето й беше бяло под светлината на фенера. — Ще скочи от колата на улицата и ще си строши врата.

— Толкова по-добре — отговори Франк мрачно. Небето изсветля, а фенерите бледнееха в сивотата на зазоряването. — Къде да ви заведа? — попита той кратко.

— В хотела, веднага — каза Хелен.

— В друг хотел? — попита той. — Не можете да останете с него сама. Той е луд. Ще ви убие.

Хелен отговори само с усмивка, която пърхаше и се разливаше по лицето, докато освети всяка негова пора. Франк наблюдаваше със страхопочитание това. Той никога не беше виждал толкова хубаво нещо. Никога не беше виждал толкова хубава и чудна жена като Хелен Ръсел, една жена — чудна във всяко отношение, смела, нещастна, безпомощна и в същото време — силна. Той дори не знаеше, че може да съществува такава жена. На един японски параход Рут Андерсън се приближаваше всеки час. И все пак той беше сега по-далеч от нея, отколкото е бивал когато и да било по-рано.

— Такси! — каза Хелен и прислужникът, един гигантски руснак, стоял дотогава настрана от сцената, която не влизаше в областта на неговите грижи, извади свирката си и я наду.

— Ще ви заведа у дома — каза Франк. — Няма да ви оставя сама. Ще бъда при вас.

Тя продължаваше да го гледа с учудена усмивка, докато леко клатеше глава. Таксито спря пред тях и Франк й помогна да се качи. Стана обикновеният инцидент в последния момент, когато всички китайски зяпачи започнаха да викат и да протягат ръце за пари — за проява на щедрост и за пари за чай като отплата за тяхната услуга като зяпачи. Франк затвори прозорчето, но шофьорът не подкарваше колата. Франк проклинаше и ги заплашваше.

— О, дайте им нещо — каза Хелен. — Той иска да им помогне, затова не иска да потегли. Те са бедни.

— Или пък получава нещо от тях — измърмори той.

Той изсипа всички ругатни, които знаеше на китайско-английски диалект, и с неочакван тласък колата най-сетне потегли.

Настъпи мълчание. Няколко минути двамата не казваха нищо, седяха близо един до друг, така че раменете, ръцете и бедрата им се докосваха. Те не съзнаваха това; инстинктът ги теглеше един към друг.

— Това… искам да кажа, нещо подобно случвало ли се е по-рано? — попита Франк след известно време.

Тя се усмихна, както се беше усмихнала преди и не отговори. Сега, в светлината на една лампа, той видя, че сълзи се стичаха по бузите й, макар че усмивката не напускаше лицето й.

— Да, сър Галахад — каза тя. — Такъв е моят живот.

Тя се опита да избърше сълзите с опакото на ръката си, това изглеждаше детинско и миг по-късно бузите й се измокриха отново. Сълзите й се стичаха с тихата непрекъснатост на летния дъжд. „Като на мишка“, помисли си Франк. Това беше неочаквана мисъл, той не се беше сещал за майка си отдавна. „Дъждът от Вай Алеала“, чу се той да казва, като се наведе над лицето на Хелен.

— Съжалявам — пошепна тя. — Нямам опит и плача.

„Това е влиянието на този град“, мислеше си тя. Човек се размеква. Тя не бе плакала дълги години. Сега сълзите се стичаха от очите й, като че ли трябваше да изплаче всички сълзи, които беше задържала в течение на десетки години.

— Не плачете — помоли я Франк и я притегли към себе си.

Тя се избърса с полата на царевичножълтата си рокля, защото си беше забравила чантичката на масата в „Доминико“.

— Когато бях дете — каза тя, все още хълцайки, — в стаята ми… имаше един кристал…

— Е? — попита Франк, след като тя не каза нищо повече.

— Това е всичко — каза тя.

— Колко време сте живяла така? — попита Франк гневно и лицето му беше тъй близо до нея, че дъхът й галеше косата му.

— Три години.

— Защо се омъжихте за него? — попита той.

— От съжаление — каза тя. — Исках да му помогна — но не мога. Не го обичам достатъчно.

Преди да разбере какво прави, Франк я държеше в прегръдките си; бузите й бяха още мокри, устата й благоухаеше, ръцете й обвиха врата му. Двамата не помнеха вече; ставаше светло, ставаше тъмно, светло и тъмно, когато уличните фенери се плъзгаха край тях.

Някъде далеч по реката сирената на един кораб изрева три пъти със своя протяжен кух вой.

[1] Довиждане (фр.). — Б.р. ↑

[2] Довиждане в братската могила. — Б.пр. ↑

VI

Йен беше беден кули, но в часа на нужда се оказа, че имаше приятели, които желаеха да му помогнат. Приятелството прави дори водата сладка, казва поговорката. Те се събраха и сформираха в един вид дружество, което внесе осемте долара, които бяха нужни, за да се превърне умиращият от глад кули Йен в благоденстващия и представителен мистър Лунг Йен, който може да посрещне сина си, без да се срамува. Бяха дванадесет души, всеки от които даде по петдесет цента. Кве Куей даде два долара. Йен трябваше да върне цялата сума на вноски от по петдесет цента месечно. Понеже това беше приятелски заем, лихви нямаше да се плащат. Ако той се откажеше от Великия пушек, можеше да направи това без големи затруднения. Но ако щастието му се усмихнеше и можеше да завежда при Кве Куей чужденци, щеше много скоро да погаси дълга си, защото чужденците плащаха за Великия пушек със сребърни монети, а Йен получаваше голяма комисионна. Естествено, минаха няколко дни, докато Куей събере този приятелски заем, и оставаха само три дни, през които трябваше да се извърши преображението на Йен. Той започна да избира облеклото, което желаеше да купи.

Дотътри се на Фукинг роуд, където откритите бараки със стари палта, панталони и роби бяха тъй близо една до друга, че хорът на продавачите звучеше без прекъсване в ушите на минувачите. Продавачите показваха своите вещи една след друга и викаха напевно своите възхвали, както и смешно ниската цена, на която можеха да се купят тези вещи:

— Дълга роба от тежка коприна, цялата вдъхваща сила и добродетел, достойна за мандарин, четири долара. Никога няма да намерите такъв оказион… Палто от здрав черен плат, обличано само веднъж, палто достатъчно добро за младоженец, половин долар; половин долар без пет цента… Тези панталони, които е носил банкер в един празничен ден, лъскави като водата на сребърното езеро, най-фината коприна на Чъкианг, нескъсваеми, тридесет цента за онзи щастливец, които може да ги използва… Дълга роба от тежка коприна… — и така нататък.

Йен не спря пред първия магазин да купи каквото продавачът хвалеше, защото случаят беше твърде сериозен. Той се шляеше по улицата, спираше се и слушаше, гледаше всяка стока, като я повдигаше за преглед, опипваше материята, разглеждаше цвета, изпитваше здравината и чистотата и вдигаше всяка дреха срещу светлината, за да търси протрити места, след това пак я оставяше, колебаеше се, тръгваше, връщаше се, пазареше се и накрая си отиваше, без да купи. Правеше това на всяка сергия; вмъкваше се вътре, където стари дрехи лежаха на купища като знак за това, че търговията цъфти и че имаше богат избор. Той изтегли една дълга дреха, която надничаше от дъното на един куп, защото тя изглеждаше по-добра от ония, които бяха открито изложени за продажба. Песента на продавача го караше да бъде предпазлив, вместо да го примами. „Как може изобщо да бъде добро нещо, което продавачите хвалят?“ — разсъждаваше той.

Продавачите прилагаха различни методи в усилията си да го спечелят. Някои бяха груби и се опитваха да го сплашат, като му издърпваха палтото, което той опитваше за десети път, и казваха:

— Ако това фино палто е твърде скъпо за вас, няма смисъл да го държите с мръсните си пръсти. Имаме дрехи за кули по четиридесет цента и по тях няма ни една дупка.

Други пък се отнасяха с него сякаш е богат купувач, наричаха го сър и дори уважаем сър и първороден, толкова далеч отиваха във вежливостта си, и казваха:

— Тези изискани панталони не са достатъчно добри за знатния уважаем лорд, памукът не е достойно нещо за вас, но ето тук един черен копринен панталон, който и след десет години ще бъде също тъй хубав, както днес.

Отначало всичко само го объркваше, но след като беше прекарал няколко часа по Фукинг роуд и познаваше почти всички стоки, изложени за продажба, той свикна с натиска на по-младите търговци и не им обръщаше вече внимание. Имаше такава ясна представа за впечатлението, което желаеше да направи, когато се срещне със сина си, че не се колебаеше вече: черни панталони, привързани около глезените, чисти бели чорапи и черни обувки, дълга сива роба и шапка, каквато носеха чужденците.

Но настъпи следобед, преди той да направи първите си покупки — чорапи и обувки за четиридесет и три цента дребни пари. Тогава, като мина край него един човек с подвижна кухня, Йен се стресна, защото в разпалеността си около избора на покупки той беше забравил сутрешния си ориз. Не беше гладен, но коремът го болеше по един неопределен начин. Това се дължеше на решението му да се откаже от Великия пушек. Куей го беше посъветвал мъдро да яде много през няколкото дни, които оставаха.

— И най-изисканите дрехи няма да прикрият от сина ти, че си мършав като просяк или като безстопанствено куче. Дори ако не искаш да станеш за тези дни толкова дебел, че хората да ти сторят почетно място на трапезата, можеш поне да стигнеш до една почтена пълнота — съветваше го Кве Куей, а неговият здрав разум беше добре известен. Сумата от осем долара, която Куей беше събрал, за да финансира приятеля си, включваше и ядене. Хората, които бяха внесли суми за заема, не бяха роднини на Йен, защото Йен нямаше семейство в Шанхай, а това придаваше на неговата бедност един оттенък на пренебрегнатост, която граничеше с безчестие; но Куей познаваше трима души, които също носеха драконовското име Лунг, а това ги караше да мислят, че те можеха поне да принадлежат на същия род, от който произхождаше и кулито Лунг Йен. Самият Куей, както и четирима други, произхождаха от същата област, от която беше и Лунг Йен — защото Йен беше започнал отново да употребява своето велико име Лунг Йен. Те произхождаха от Хсианг Чаиши и разбираха, че трябва да се притекат на помощ на земляк в затруднение. Неговите осем приятели, включително и Куей, бяха склонили свои роднини да вземат благосклонно участие в заема. По тази причина Лунг Йен се чувстваше задължен да увеличи своя обем, за да покаже на тези добри и верни приятели, че тяхната помощ не е била дадена за нищо. Затова той спря подвижната кухня и клекна, за да се нахрани добре. Тук изборът също не беше лесна работа, защото готвачът имаше свинско месо, както и зеленчуци, които можеха да се ядат с ориза, а имаше месеци, ако не и години, откакто Лунг Йен не беше вкусвал месо и той дълго обмисля дали е добре за него да яде месо.

— Можеш да ми дадеш една паница зеленчук, а също и паница месо — каза той най-сетне, а готвачът отговори вежливо:

— Щом ще ядете месо, ще получите безплатно чай колкото си искате.

Йен изяде три паници ориз със зеленчук и свинско месо, макар стомахът му още при втората паница да възвести, че е пълен. Готвачът сложи няколко листчета чай в чашата, наля гореща вода върху тях и Лунг Йен започна да сърба жадно питието. Той мляскаше одобрително с устни, както подобава на богат и добре нахранен човек и каза:

— Твоят ориз е почти толкова хубав, както онзи, който се продава на пазарището в Ханкеу.

Каза това само от вежливост, защото макар да си въобразяваше, че човек може да се нахрани много добре в гостилниците на пазарището в Ханкеу, той самият никога не беше ходил там.

— Още чай? — попита готвачът и наля още гореща вода върху старите листенца; Лунг Йен пиеше жадно, защото му се струваше, че горещият чай сигурно ще му достави задоволство и ще уталожи странното глождене във вътрешностите му. Но не стана така и когато готвачът окачи кухнята на бамбуковата си кобилица и продължи пътя си, като хвалеше напевно стоката си, Лунг Йен се реши да предприеме нещо голямо. Той отиде и си купи пакетче цигари за шест медни монети с картинка на обвивката, представляваща красиво момиче. Понякога се радваше, ако можеше да събере захвърлени угарки в чуждестранния квартал, но по Фукинг роуд имаше малка надежда за това. Неговите сънародници изпушваха всяка цигара до края, а каквото захвърлеха, още в следващия миг биваше сграбчвано от един старец, чиято търговия се състоеше в това да прави цигари от стари фасове.

С цигара в уста и с пълен стомах Лунг Йен се върна към задачата да си купи дълга роба, която щеше да му придаде достойнство и да покаже, че е човек с положение. Най-после той се беше спрял на три неща, за които можеше да става дума, но следобедът беше много напреднал, преди да може да направи окончателния си избор. Пречката беше там, че очите и желанията му се спираха на една копринена роба, която в никакъв случай не му подхождаше. Цената й беше четири долара, но Йен беше убеден, че с малко пазарене щеше да я смъкне на половината. Беше направена от тежка, тъмносива коприна с елегантна шарка, втъкана в нея в същия цвят, и тази шарка особено много привличаше погледа му със своите внушителни линии. Три дни преди това, загърнат в кулски дрипи, той не бе и мечтал да притежава дори най-евтината дълга роба. Сега внезапно памучните одеяния започнаха да му изглеждат прости в сравнение с тази чудно хубава, тъмносива копринена дреха. Той сам не можеше да си обясни това, но чувстваше, че веднъж облечен в нея, с един удар щеше да спечели любовта и уважението на сина си. Постоянно я вземаше и пак я оставяше обратно на купа, плъзгаше коприната между пръстите си и навеждаше очи близо до шарката, за да я разгледа подробно.

— Господинът е познавач, това е ясно — каза продавачът. — Това е шарката на щастието. Един велик и стар учител е носил някога тази роба. Тя е толкова скъпа, че неговите наследници не са могли да се решат да го накарат да я вземе със себе си в задгробния живот.

Беше паднал вече мрак и магазините светеха. Някои от търговците бяха започнали да затварят и заключват бараките си. Лунг Йен се откъсна от копринената роба и купи една светлосива памучна роба, която беше малко къса за него. За нея плати осемдесет цента. Понеже беше крайно изтощен, а очите му се бяха премрежили от всичко, което беше видял, той отложи другите покупки за следващия ден и тръгна бавно към Чапей, където шивачът Лунг Уанг му беше дал подслон.

Защото неговото сдружение от помагачи беше решило, че Лунг Йен не трябва да тегли рикша през трите — сега само два дни, които му оставаха; те си казваха: „Биволът не се угоява в ралото, а от много търкане дори и желязото изтънява.“

Йен се съгласи, че няма смисъл да купува храна с чужди пари, а след това да се похабява в пот и кръв, вместо да се натрупва по тялото в почтена тлъстина. Освен това беше стигнал до споразумение с шивача Лунг Уанг. Щяха да му бъдат дадени безплатно стая и легло, докато дойде синът му и за през цялото време, през което той щеше да остане в града. Шивачът Лунг Уанг, възстар човек с три брадавици на дясната буза, от които растяха три дълги и достопочтени косми, се съгласи да направи това, без да му се плати, защото не можеше да се каже със сигурност дали Лунг Йен не е член на неговото семейство, а освен това Лунг Уанг беше религиозен и желаеше да си спечели една заслуга.

Йен беше щастлив, че ще прекарва нощите далеч от къщата на Кве Куей, защото се боеше от миризмата и близостта на Великия пушек. Но понеже не беше свикнал да спи в легло и под покрив, той прекара изтощителна и неспокойна нощ. Смущението в неговите вътрешности израсна в тъмнината и стана почти непоносимо, когато бе изпушена последната от скъпите цигари и когато изгасна последната искра от тях. Той жадно вдишваше лютия пушек във въздуха под мрежата против комари, но това го караше да кашля. Правеше големи усилия да ограничи кашлицата си, защото не желаеше да смущава своя любезен домакин в съседната стая. След известно време забеляза, че устата му е пълна със сладкия и омразно познат вкус на кръвта, която не беше изхрачил, потърси кърпата си и изплю кръвта в нея, както би трябвало да прави всеки благовъзпитан човек.

Докато лежеше и не можеше да спи, копринената роба непрестанно се явяваше пред затворените му очи и той съжаляваше, че не я беше купил. „Ще трябва да ида и да хвърля още един поглед утре“, мислеше си той. Чувстваше се недоволен. Изведнъж мисълта за сина му го обля с голяма, жарка, и неизмерима радост и като притисна близо до себе си тази радост, най-сетне той заспа.

Първото, което той направи сутринта, беше да разгледа дрехата, която беше купил и сега тя не му се хареса и наполовина толкова, колкото предния ден. Той я показа на стария шивач, който я разгърна и я разгледа мърморейки, като същевременно гладеше космите на брадавиците си така, като че те бяха брада.

— Колко плати за нея? — попита той, а когато Йен му каза осемдесет цента, той извика: — Твърде много, твърде много… Осемдесет цента за дреха с винени петна, които никога няма да се изперат — каза старият шивач, като сочеше едно безцветно петно на дрехата.

— Вашите очила виждат дефекти там, където моите голи очи не откриват нищо — каза Лунг Йен съкрушено.

Той наистина не искаше да се яви пред сина си в изпръскани от вино одеяния, както би направил това пияница. Сви робата и я занесе обратно във Фукинг роуд. Първият плах поглед му показа, че копринената роба е още там. Но дори и сега той не даде да се разбере, че е решил да я купи, а вдигна врява заради винените петна и започна да се кара на търговеца, като че ли той самият беше важен господин. По този начин той обърка младия продавач и най-сетне копринената роба стана негова срещу половината от първоначалната цена. Това ще рече, че върна сивата памучна роба с нейните винени петна и след като плати още един долар и двадесет цента, стисна скъпоценната дреха под мишница и си отиде.

Понеже не беше станал по-силен въпреки обилното ядене и безделието предишния ден, той отиде този път в Ханкеу, където близо до пазарището имаше една гостилница, прочута сред кулите със своя отличен готвач. Той имаше две неща предвид: първо той искаше да яде този ден, без да си навлече смущенията в стомаха, от които беше страдал предишния ден, и второ, искаше в този локал да гощава сина си. Затова беше естествено, че трябва да вкуси и да изпита със собствения си език дали храната отговаря на неговите очаквания и дали е достатъчно добра за предстоящия празник.

— Синът ми ще дойде в Шанхай по важна работа — каза той на келнера. — Ако съм доволен от твоята храна, ще го доведа тук. Той е голям учен, който знае всичките петдесет хиляди букви и е прочел всичките десет хиляди книги, затова кажи на готвача да се пораздвижи малко.

— Ориз пет цента паницата — зеленчук един процент повече, свинско седем цента, чаят безплатна прибавка — каза келнерът невъзмутимо. Той не виждаше какво става в Лунг Йен, а гледаше само дрипавите и въшливи кулски дрехи, които Йен носеше още. Палтото му беше разтворено, за да може въздухът да разхлажда мършавите му гърди, протърканите му панталони бяха навити, както когато тичаше с рикшата, а косата му беше покрита с прах.

— Не съм те питал за кулско ядене, а за нещо по-възвишено и необикновено. Патица от Съчуан, каквато ядат богатите хора, риба в кисело-сладък сос — каза Йен отвисоко. Той беше слушал за тези гозби, когато вратарите на ресторантите му плащаха комисионната, защото е закарал там своите пътници. Той не изпускаше нито за миг своята копринена роба, защото се боеше, че може да бъде открадната или да се измърси. А топлото, меко усещане от докосването на скъпоценната дреха под мишницата му го изпълваше с чувство на величие и гордост.

— Едно ядене с тези гозби трябва да бъде поръчано предварително и включва още четири други блюда. То струва един долар без пазарлък — каза келнерът високомерно. Отначало Йен се задоволи да си поръча ориз със задушени гъби.

— Ако остана доволен от готвача, не е невъзможно да поръчам такъв обяд с четирите други гозби — каза той.

Той изяде три паници запържен ориз и изпи много чай, но не мляскаше с устни, за да не би цената да бъде увеличена, ако покажеше, че яденето му харесва твърде много.

Преди да напусне гостилницата, той поръча обяда с патица и риба за деня, в който щеше да пристигне синът му. Келнерът поиска недоверчиво една предплата от тридесет цента, но когато Йен сложи парите на масата, той се поклони и му пожела десет хиляди години щастие и доволство.

След това Лунг Йен отиде в къщата на своя приятел Кве Куей, за да го накара да направи сметка на капитала му, защото той не можеше да направи нищо, когато се стигнеше до такива големи суми. Освен това желаеше да получи съвета и съгласието на Кве Куей, за да се справи с друг извънредно важен въпрос.

— Куей, по-стари братко — каза той. — Необходимо е да направя на сина си подарък. Ти познаваш по-добре днешните млади хора, затова ми дай своя съвет.

Кве Куей кимна и след известно обмисляне даде сметка за състоянието на Йен. От осемте долара бяха останали още четири долара и десет цента. От тези пари седемдесет цента трябваше да бъдат оставени настрана за обяда, който той беше поръчал. Трябваше да бъдат купени още една шапка и едно елече без ръкави, и то трябваше да бъде копринено, защото Лунг Йен не можеше в никакъв случай да носи памучно елече върху копринената роба. Не беше мислил за това в опиянението си, когато правеше покупката. Освен това той трябваше да яде много и чувстваше нужда от още цигари. Във всеки случай ръцете му трепереха, а сърцето му пърхаше като птичка в кафез през цялото време, докато беше в магазина на Куей. Не усещаше нищо друго освен миризмата на пушека, макар че инспекторите от антиопиумната служба нямаха обоняние за нея.

Куей пресметна, че Йен спокойно може да отдели петдесет цента за подарък и след това пак щяха да му останат пари за непредвидени разходи във връзка с посещението на сина му. Двамата разискваха какво ще достави удоволствие на сина му. Йен мислеше за една шапка, каквито носят чужденците, защото шапка от този род беше неговото най-силно желание, когато беше на възраст колкото сина си. Но Куей забеляза, че децата войници имат шапки и униформи и не им се позволява да се обличат по друг начин. Йен възропта срещу това ограничение на свободата на сина му, но Куей му обясни, че младите хора гледали на своята униформа като на почетна дреха и се гордеели с нея.

Докато двамата говореха, на Йен му прилоша, дори кожата под разтвореното му палто стана зелена и той бързешком стана и излезе. Чувстваше, че очите му потъват в главата и всичко става черно, толкова силен беше този пристъп на глад за Великия пушек. Така този ден той не стигна до никакво заключение, а оставаше само още един ден, в който трябваше да купи шапка и елече за себе си и подарък за сина си.

Тази нощ Лунг Йен страдаше от остри местещи се болки във вътрешностите; те се усещаха навсякъде. Най-сетне го изтощиха и той заспа. В своите сънища обаче той имаше същата съдба като нещастния кули, за когото често разказват на пазарището разказвачите на приказки, за да убиват времето на своите бедни слушатели. Този кули, който цял ден тичал и влачел своя товар и се обливал в пот, сънувал всяка нощ, че е богат човек, който яде до насита вкусни храни, пие оризово вино, има хубави любовници и не прави нищо друго, а само се изляга по копринените възглавници на дивана си, пуши наргиле с удоволствие; напротив, богатият човек, за когото бедният кули трябвало да работи, бил измъчван всяка нощ от ужасни сънища, в които се виждал като кули, нямал нищо за ядене, биели го с бамбукови тояги и трябвало да работи тъй усилено, че грохнал. Защото така завършваше разказвачът на приказки — онзи, който седи в носилката, е човек, но и онзи, който носи носилката, също е човек.

В своя сън сега Лунг Йен беше безмерно щастлив, макар че на сутринта само смътно си спомняше за него. Той беше притиснал до гърдите си своя син, както правеше, когато синът му беше още новородено бебе, беше разговарял с него, беше се хранил с него и най-сетне синът му беше коленичил пред него и му беше поднесъл благовония и паница с храна, точно като че ли самият той, Лунг Йен, бащата, беше вече починал и от него не беше останало нищо освен едно достопочтено име върху плочата на неговите прадеди и един дух на лице при сянката на кипарисите.

На третия ден Йен си купи шапката и черното копринено елече без ръкави. Той се опита да яде отново, защото старият шивач беше възроптал срещу него тази сутрин и беше казал, че Йен още нямал месо по костите си. Но още след първата хапка ориз, която сложи в устата си с пръчиците за ядене, той се почувства толкова зле, че трябваше да се откаже. Седеше в една открита готварница в стария град, където беше отишъл да потърси подарък за сина си. Седя там известно време, купи си няколко чаши чай, поглъщаше успокоителната течност и се опитваше да задържи малкото, което беше останало в стомаха му, но след четвъртата чаша чай една весела мисъл му мина наум и когато можеше да има вече малко доверие в своя непокорен и неразбираем език, той стана и се отправи към града на чужденците. Ненадейно му стана ясно, че синът му, който имаше модерно възпитание и беше може би възприел нещо от учението на чужденците, ще изпитва най-голямо удоволствие от някой подарък от магазините на чужденците.

Бъркотията в чуждестранния град отначало го слиса. Досега само беше минавал покрай магазините, без да ги поглежда. Друго беше, когато трябваше да се избира и купува. Но след като беше прекарал така няколко часа, след като беше пипал стотина неща, той се натъкна най-сетне на съвършения подарък. Това беше малка кола, нова, блестяща и точна имитация във всяка подробност на големите вонящи коли, с които бяха пълни улиците. Чудното тук беше това, че малката кола съдържаше една машина като големите. Човек я навиваше и колата тръгваше бързо от само себе си, тракаща и жива, като своите по-стари сестри. Йен беше напълно спечелен. Той няколко пъти накара да му навият колата и докато тя се движеше по пода, той стоеше с тъпа усмивка на учудване и радост.

— Това е за моя син — повтаряше той постоянно. — Моят син се е нагълтал с много учение и обича новоизобретени неща.

Човекът от магазина поиска шестдесет цента за колата и много грубо отказа да се впусне в радостите на пазарлъка.

Щастлива възбуда, предизвикана от неговата находка, събуди у Йен апетит. Той клекна на брега на Съчоу Крийк и си купи малко ориз от един амбулантен готвач, който с виковете си се мъчеше да примами хора от лодките. Неколцина млади хора минаха по наклона и дойдоха при Йен. Тяхното държание беше грубо, но те бяха весели хора и Йен държеше пръчицата си за ядене във въздуха, когато слушаше шегите, които те разказваха. Но посред смеха той пак направи гримаса; болките му се бяха върнали, и то с такава сила, че той се сви о две, безпомощен от спазми.

— Болен ли си, братко? — попита един от младежите, а друг каза със смях:

— Много си натъпкал стомаха си.

Йен избърса студената пот, която струеше по лицето му. Ако хората от реката не бяха тук, той щеше да пъшка гласно. Но през последните няколко дни той беше оставил зад себе си грубостта на своя живот като кули и беше направил усилия да си спомни онези принципи на прилично държане, които му беше втълпил преди дълги, дълги години неговият достопочтен дядо. Той залиташе, когато стана, за да си тръгне. Спомни си какво може да прави, за да прогони болките си. Не трябваше да пуши. Никога вече не трябваше да пуши. Но все пак не можеше да изправи сина си пред баща, свит о две от болки, чиито стомах се бунтуваше и се изпразва в най-неудобните моменти. Той се домъкна до трамвая и се качи в една кола за клиниката в Чапей, където по-рано беше лекуван без заплащане.

Йен винаги беше мразил трамваите. Те се движеха бързо с шум и тракане и побираха толкова хора, че с тях можеха да се напълнят тридесет рикши. И сега, когато за пръв път се возеше на трамвай, той не го обичаше повече, защото макар вътрешността на колата да беше светла, блестяща и прекалено елегантна, бързината караше стомахът му да се чувства още по-зле. Йен се сви на кълбо и от време на време падаше на завоите. Но най-после и това мъчение свърши и той се изправи отново на краката си.

Този ден Йен не беше обул сламените си сандали, а новите си черни обувки, защото нямаше да е хубаво, ако неговият уважаем син забележеше, че баща му не е свикнал с тях. Той се натъжаваше, като гледаше как жълтият прах от покрайнините на града помрачава техния черен блясък, но се утеши с мисълта, че може да ги изчетка.

Той ги изчисти от праха със своето скъсано палмово ветрило, преди да влезе в къщата на болните. Една млада госпожа седеше вътре, облечена в бяло, сякаш за погребение. Тя го запита как е името му, откъде иде и къде отива, обаче не направи това от вежливост и по предписания маниер: „Как е името на уважаемия господин? Откъде има добрината да идва господинът? Какво може да е желанието на уважаемия господин?“. Напротив, тя излая:

— Име?… Адрес?… Къде живееш?… Какво работиш?… Какво ти е?…

Йен сведе очи и съобщи, че е кули и че в неговия недостоен стомах благоволява да се появява някаква болка. Грубата млада жена написа това на една карта, която пъхна в ръката му. Освен това тя сравни отговорите му с нещо, което беше писано в една дебела книга, и каза:

— Ти си идвал тук два пъти преди, нали?

Йен каза:

— Да — а тя излая:

— Почакай тук.

Той седна на пейката до стената.

Понеже стомахът му сякаш се боеше от доктора също както и самият той, болките му, като от магия, изчезнаха в този момент. Но сега беше твърде късно, за да избяга. Той изпитваше голямо желание да извади малкия автомобил и да го пусне да върви. Това щеше да направи неговия престиж много по-голям и щеше да накара младата жена да се засрами, когато види какво притежаваше той. Но преди да стори това, друга жена се показа на вратата, погледна го, усмихна се, взе картата от ръката му и каза съвсем свободно:

— Елате вътре, стари Лунг Йен, ако обичате.

Макар че младата говореше така, както говореше самият той, а тази госпожа говореше по чуждестранен маниер, той имаше голямо доверие в нея.

— Аз имам желанието да представя своята низка личност пред високата личност на стария доктор — каза той с цялата вежливост, на която беше научен.

— Аз съм докторът — каза госпожата с усмивка. — Можеш да ми кажеш какво ти е.

— Велика стара госпожо — започна Йен със смущение, като направи един поклон, — в корема ми има някаква болка, която се върти и хапе като животно.

Лекарката хвана ръката му така, както никой не беше я хващал от онези дни, когато Жасмина излизаше с него извън градските порти. В същото време тя продължаваше да се усмихва и да го гледа така, че той започва да се поти в своето смущение. Младата влезе и прочете нещо от една книга, което той не разбра. След това лекарката престана да се усмихва. Не му харесваше това, че вижда и двете жени облечени в бяло; сякаш бяха винаги готови да оставят своите болни да умрат и да ги погребат.

— Слушай, Лунг Йен — каза лекарката строго, — преди две години и тридесет и четири дни твоето име е било записано в книгите на противоопиумната служба и ти си бил предупреден. Спомняш ли си?

Лунг Йен отпусна глава и прокара два пъти езика си по прашните си устни.

— Спомням си, велика стара госпожо — каза той покорно. През цялото време той държеше притиснато до сърцето си пакетчето, в което беше малката воняща кола.

— Ти знаеш, че ще трябва да бъдеш обезглавен, ако те заловят да пушиш пак — продължи лекарката.

Йен не можеше да измисли никакъв отговор. Тя продължаваше да го гледа, а той чувстваше, че очите й се забиват в него като дълги остри нокти. Чувстваше как всяка кост в неговото изнурено тяло и всяка хлътналост по лицето му издават факта, че се е отдал на Великия пушек.

— Д–р Хайн! — извика Пърл Чанг към съседната стая. Тя се опита по един почти разсеян начин да изтръгне пакетчето от пръстите на Йен.

— Ще трябва да се съблечеш, за да може старият доктор да те прегледа — каза тя. Но Йен стискаше здраво съкровището си. — Какво имаш тук? — попита тя. — Ние няма да го откраднем, ще ти го пазим добре.

Йен беше благодарен, че тя не го разпитва повече за опиума. Приятна слабост го обзе и той изпита желание да разкрие всичко, каквото беше в сърцето му.

— Това е подарък за моя син, велика госпожо — каза той. — Той ще ми дойде на гости. Не съм го виждал от дълго време.

— Това е радостен случай, Лунг Йен, и аз ти пожелавам щастие — каза лекарката. — Разбирам, че искаш да бъдеш силен и добре за този случай.

Тя се обърна към д–р Хайн, който излезе от стаята си, бършейки ръце.

— Какво имаме тук? — попита той на английски, като отиде при Лунг Йен.

— Опиум — каза Пърл. — Очевидно съвсем лош случай. Той е зарегистриран и би трябвало, точно казано, да бъде предаден.

— Намирам, че нашият принцип е по-добър — да не оставяме да бъдат отсичани глави на хора по една диагноза. Ние сме лекари, а не съдии. Да знаехме само как да помогнем на тези бедни дяволи!

— Той очаква сина си. Вероятно изведнъж е спрял да пуши и сега полудява от болки и не знае какво да прави.

Лунг Йен слушаше със зяпнала уста непонятния говор. Той отново започна да изпитва страх.

— Болките са от работа и глад, велика госпожо — каза той в отчаяние. — Храча кръв, защото страдам от болестта, наречена Черната слабост. Не съм употребявал Великия пушек, откакто бях предупреден.

— Разбира се, той се опитва да лъже — каза Пърл. Тя прихна да се смее. — Аз не мога дори да му кажа, че лъже. Той ще изгуби и малкото престиж и ще иде по дяволите.

— Ела при мен — каза д–р Хайн, като кимна на кулито.

Въпреки своя страх Лунг Йен не можа да се сдържи да не се засмее, защото лекарят говореше на много смешен език и кимаше по погрешен начин.

Д–р Хайн затвори вратата. Той го почука и го преслуша, поклати глава, когато откри хъркането в засегнатия дроб и накрая каза:

— Бих ти препоръчал една баня.

Йен започна да свиква със смешния китайски на доктора.

— Имам намерение да се изкъпя утре сутринта — увери го той.

Той изпитваше голям страх пред инструментите в стъклените шкафчета покрай стената. Беше чувал, че много от чуждестранните лекари орязвали и осакатявали болните, така че тялото им не било цяло, когато влизали в царството на смъртта.

— Не искам да ми бъде отрязано нищо — каза той решително, когато лекарят се приближи до него с един блестящ предмет в ръката.

— Ние тук не режем нищо от хората — измърмори лекарят и бодна ръката на Йен с някаква игла. Лунг Йен гледаше със задоволство. Боденето с игли беше стара и ползуваща се с добро име практика на лекарите. Той се надяваше, че ще го набодат с много игли, но нямаше повече.

— Болките ще престанат и ти ще бъдеш щастлив — каза лекарят. — Можеш да идваш при мен всеки ден. Аз ще се опитам да ти помогна.

Той подържа палтото на Йен, за да се облече, защото кулито трепереше толкова много, че не можеше да улучи ръкавите си. След това го изпрати пак в другата стая.

— Говорете с човека, Пърл — каза той на английски. — Ще са ми потребни още десет години, докато науча малко китайски.

На масата пред Пърл беше седнало малко момиче, чиито зачервени попарени ръце тя мажеше с мехлем. Милосърдната сестра стоеше до нея с навит на руло бинт. Детето се усмихваше храбро, беше захапало долната си устна, докато малките му черни очи следяха всяко движение на лекарката.

— Почакай — каза Пърл на кулито. — Седни и си почини малко. Имам да ти кажа още нещо.

Йен седна послушно. Той чувстваше, че във вътрешностите му се разлива приятно успокоение, като успокоението след първата лула.

— Постоянно тези попарвания — каза Пърл на д–р Хайн. — Ходил ли сте някога в японските копринени фабрики в Путун? Всички майки водят децата със себе си, за да могат и те да спечелят някоя пара. Те вадят пашкулите от басейните с вряла вода. Това е от там. Да бихме могли само да прокараме по-добро законодателство за фабриките!

Тя превързваше малките ръце и се усмихваше весело на детето.

— Ами новите правилници за труда? — попита д–р Хайн.

— Само в Международната колония — каза Пърл. — Ние още не можем да упражняваме контрол над това, което става извън нея. Ще е потребна още много упорита работа, д–р Хайн, преди да имаме човешки условия.

Тя свали от масата малкото момиче и взе в ръце неговите грубо бинтовани малки ръчички.

— Кажи на майка си, че няколко дни не бива да ходиш на работа — каза тя. Детето отпусна глава и прехапа устни. — По колко изкарваш на ден? — попита Пърл.

— Тридесет цента — промълви малкото същество.

Пърл въздъхна, взе чантата си от писалищната маса и сложи няколко монети в джоба на мръсното, бяло, износено палто на момичето.

— Дадох заплатата ти за четири дни — каза тя сериозно. — През тези дни трябва да работиш за мен. Разбра ли? Трябва да идваш тук всяка сутрин и да чакаш да ти дам нареждания. — Ще правиш ли това?

Малкото момиче кимна и изтича навън.

— Има твърде много неща, които университетите не преподават, докторе — каза Пърл, като се обърна към Йен. — По-добре ли се чувстваш? — попита го тя.

Йен беше видял с учудване, че тук плащат за това, че си болен. Той също се надяваше да спечели няколко цента. Пърл кимна на милосърдната сестра и тогава тя и Йен останаха самички. Тя седна на масата и го погледна.

— Разкажи ми, защо не си виждал толкова дълго сина си — започна тя.

За нея съществуваше непрекъснато една и съща мъчнотия — да спечели доверието на хората, които идваха в клиниката. След малко Йен започна едно заплетено обяснение, но скоро се смути и го забрави.

— Имам писмо от сина си — каза той в изблик на гордост и като разгъна от носната си кърпичка листа, го подаде на лекарката. Тя го прочете с голямо внимание.

— Това е едно хубаво, умно и вежливо написано писмо — каза тя, като го подаде обратно и направи слаб поклон. — А сега ти искаш синът ти да не завари болен баща. Това е естествено.

— Това е то, това е то, велика госпожо — каза Йен разпалено.

— Ти изглеждаш така, като че ли си съсипал здравето си с опиум — започна Пърл, гледайки неговото слисано кулско лице. — Не казвам, че си направил това, защото как мога аз, една недостойна млада личност да те обвинявам в лъжа? Само казвам, че изглеждаш така, както би изглеждал човек, който е дал свободен път на порока. Какво ще си помисли синът ти, като те види пак? Сега, ако — аз само казвам ако — Великият пушек е бил причината за твоята болест, тогава старият доктор и аз ще можем, може би, да ти помогнем. Трудно е да изостави човек навика да пуши опиум, но хиляди хора са направили това. По-приятно е да изостави човек пушенето, отколкото да му бъде отсечена главата. Не мислиш ли? Ако опиумът те е направил болен, тогава можеш да идваш тук всеки втори ден и ние ще направим от теб силен човек, така че синът ти ще може да се гордее със своя баща. Но понеже казваш, че твоето състояние няма нищо общо с Великия пушек, ние не знаем от каква болест страдаш и какво лекарство би ти помогнало.

Йен отпусна глава, защото строгата любезност на жената го правеше слаб и той би предпочел да й каже истината. Беше му останал достатъчно ум, за да размисли: „Тя иска да ме хване в клопка и да ме предаде, за да ме обезглавят“.

— Не разбирам нищо, не съм пушил — измърмори той упорито.

Пърл вдигна рамене. Тя му върна пакетчето, което той й беше поверил така неохотно. Лицето на Йен светна, когато притисна отново скъпоценния предмет. Малката кола беше увита във вестник, тъй безразсъдно се отнасяха продавачите в чуждестранните магазини с такива скъпи неща като хартията.

— Може би ще достави удоволствие на великата госпожа да види скъпоценния подарък, който съм купил за сина си? — попита той разпалено, разгъвайки вече хартията от блестящия предмет. Той клекна на пода и постави автомобила в движение. Чудото бе повторено. Малката кола се въртеше бързо с шумолене в кръг. Йен вдигна очи, за да види възхищението на лекарката.

Пърл постоянно изпитваше безпомощност от нищетата и простотата на тези хора. В Америка тя беше като китайка, в Китай се чувстваше като американка.

— Пожелавам ти щастлива среща със сина ти — каза тя на Йен. Тя гледаше подире му, докато той се отдалечаваше с поклони. „Ако Чанг ме напусне, все пак ще имам поне работата си“, мислеше Пърл, като стоеше, без да вижда нищо. Тя отиде при умивалника и изми ръцете си.

Йен си тръгна и с всяка минута се чувстваше по-силен. Най-много би му се искало да вземе рикшата си от Канинг стрийт и да работи през цялата нощ. Мина му през ум, че може би неговото нежелано безделие го разболява. Неволно забърза така, както обикновено бързаше, прах и мръсотия се вдигаха на облаци изпод обувките му.

Като минаваше покрай Северната гара, той видя, че много хора бяха проточили шия; покрай тях носеха знамена и имаше музика от барабани и тръби. Това му беше добре дошло, защото не знаеше как щеше да прекара часовете до времето, когато щеше да види сина си.

— Какво е това? Войници ли? — попита той друг един кули, като се опита да погледне над рамото му.

— Деца войници — каза кулито, без да му обърне голямо внимание. — Хубави малки дяволи.

Тези думи не проникнаха веднага в дебелата глава на Йен и той си проби път между хората само от безцелно любопитство. Едва няколко минути по-късно му стана ясно значението на това, което беше чул.

— Деца войници ли? — извика той. — Това скаутите ли са, които идват в града за някакво тържество?

Няколко души му се изсмяха, а едно момче извика:

— Обявили са награда за най-глупавия кули в Шанхай. Ти да не се състезаваш за нея?

— Син и внук на костенурка! — изруга Йен. — Майка ти е спала с някое куче!

Той си проби път в предната редица и наблюдаваше зрелището със зяпнала уста.

От вратите на гарата се изливаше безкраен поток от момчета, деца с всякакъв ръст, носещи униформи като войници: ударът от обущата им беше силен и ритмичен, медните инструменти на музиката блестяха, знамена и хоругви се вееха над и покрай тях. Но това, което слиса най-много Йен, беше чистотата и здравият вид на всички тези момчешки лица под широкополите шапки.

— Какво пише на знамената? — попита той един стар човек, до когото беше застанал.

— Знание, смелост, благоволение — прочете без колебание старият човек.

Йен му благодари. Една мисъл се беше стрелнала през него, карайки го да се задъхва и почти щеше да направи да се пръсне.

— Едно от тези деца е моят син — каза той на стария човек, но шумът от барабаните заглуши гласа му.

Той остана пред гарата, докато излезе последната група, която се строи и отмина. Имаше стотици и хиляди деца и мина повече от час, преди последното от тях да отмине. Йен стоеше и разглеждаше търпеливо всяко от десетте хиляди млади лица. „Един от тях е моят син!“. Когато престанаха да идват нови деца и последните се присъединиха към колоната, той въздъхна дълбоко, сякаш на сън и се огледа разсеяно. Зрителите напуснаха площада и Йен си тръгна също. Заедно с мнозина други той тръгна подир отдалечаващите се звуци на тръбите. Неговите здрави крака на кули сами го носеха подир маршируващите деца. „Един от тях е моят син“, казваше си Лунг Йен.

VII

През целия си живот Хелен беше живяла по сметка, не по инстинкт. Мъжете бяха материалът, от който тя беше издигнала сградата на своя живот, материал, който беше понякога слаб, понякога неподдаващ се, понякога отблъскващ, а понякога приятен, но винаги презрян под нейната ръка. Един от законите на човешката природа е, че човек никога не може да се освободи напълно от чувствата си, защото чувството израства подземно, кипи и колкото повече се потиска, толкова по-вероятно е да избухне.

Чувството си отмъсти на Хелен, като я облада с любов в неподходящ момент и спрямо един неподходящ обект. Един незначителен американски продавач, един среден човек със средно сърце, Франк Тейлър, помощник-директор на шанхайския клон на филмовото и фото дружество „Еос“, годеникът на една милосърдна сестра от средната класа, който беше достигнал до седмична заплата от шестдесет и пет долара. Хелен можеше да види съвършено ясно това, когато мислеше трезво върху него. Но тя не желаеше да вижда ясно и да мисли трезво. Тя желаеше да бъде отнасяна надалеч и да се оставя да бъде отнасяна. Във всяка начеваща любов има един момент, когато още има време да се оттеглиш, да загасиш искрата и да забравиш. Допусне ли се веднъж да отмине този момент, било от безгрижие, било съзнателно, любовта става нещо безвъзвратно. Хеленината безпаметна любов беше безвъзвратна.

Понеже не беше обичала никога по-рано, тя се държеше, както се държат момичетата на шестнадесет години, когато преживяват първата си любов. Често стоеше пред огледалото и се разглеждаше дълго и критично, за да види дали е достатъчно красива за човека, когото обича. Сега фризираше косата си по друг начин. Отиваше с кола във френския квартал и си купуваше рокли, шапки и парфюми. Сърцето й се разтупваше силно винаги когато позвънеше телефонът и я обземаше скръб, когато се окажеше, че не е Франк. Тя разпитваше Кларксън, своята камериерка, за нейните повехнали и забравени любовни преживявания. По цели часове седеше в хола с очи, втренчени във въртящата се врата, за да не пропусне първия момент, когато Франк влиза. Тя пееше тихо над многото писма, които му пишеше, но не изпращаше никога. Плачеше често и без причина и беше щастлива, действително щастлива за пръв път през живота си.

Нищо не беше вече както по-рано, дори сънят й. По-рано той беше дълбок и без сънища. Сега тя започна да сънува и беше страшно, че всичките й сънища се връщаха към детинството й, като че ли целият й по-късен живот не беше живот. Франк беше винаги там, в тези живи сънища, но не като личност, а само като неопределена радост.

Така се случи, че през трите дни между тяхната първа целувка и пристигането на годеницата на Франк Боби се явяваше бегло и нощем изчезваше напълно. Потър, който добросъвестно водеше дневник, в който отбелязваше състоянието и движенията на своя господар, правеше разсеяни вписвания: „Отсъства от 7 ч. 34 м. сл. пл. до 9 ч. 10 м. по. пл. Не беше пиян.“ „Спа от сутринта до следобед. Не яде нищо. С добро настроение и трезвен. Не зная къде ходи.“

Хелен отиде при Боби в стаята му и го погледна. Дори в съня си той беше изтощен, а лицето му лъщеше от пот. Портфейлът и ръчния му часовник бяха на нощната масичка. Хелен прегледа небрежно съдържанието на портфейла. Беше набъбнал от книжните пари на Шанхай. Тя го сложи пак на масичката и повика Потър.

— Когато се събуди съпругът ми, кажете му, че отивам на сказка върху китайското изкуство, а след това у Чанг — излъга тя.

Тя знаеше, че Боби по-скоро би се вмъкнал в някоя горяща къща, отколкото да се реши да бъде пак в компания с учения китаец. Телефонира на Франк, но не от стаята си, а от телефонната кабина в мецанина на хотела. Те се возеха в таксита, седяха по пейките в парковете, хранеха се в потайни френски, руски и китайски ресторанти. Танцуваха през целите три нощи. Нощем се държаха постоянно за ръка. Кулите от рикшите се смееха и тичаха внимателно, за да не пречат на чужденците и за да спечелят голям бакшиш. Те заставаха на някой ъгъл и се сбогуваха безкрайно; не можеха да понесат раздялата. Три дни и три нощи.

Една вечер тя направи посещение на Франк в малкото жилище, което той делеше с журналиста Морно. Франк беше заплашил Морис с бавна мъченическа смърт, ако си подаде носа в жилището тази нощ, беше направил трескави приготовления, беше довел своя прислужник Ах Синфу до състоянието на безмълвно китайско отчаяние и беше заповядал да му острижат косата. Взе назаем копринени завивки, купи цветя, постави в лед шампанско, защото имаше неопределеното убеждение, че шампанското е подходящо при приключение с жена от типа на Хелен. Той мразеше шампанското, затова се измъкна и сръбна уиски. Взе Хелен в прегръдките си и целуваше, като че беше полудял. Капката кръв от южните морета в жилите му се съживи за пръв път. Хелен се трогна, като откри колко неловък любовник е. В речника си той нямаше думи, с които да изкаже чувствата си.

— Обичам те — казваше й. — Днес повече от вчера, утре повече от днес.

— А вдругиден ще бъдем екзекутирани — каза Хелен.

Той притисна ръката си на устата й и я държа така, докато тя не можеше вече да диша. Докато бяха още в прегръдка, започнаха да се стичат сълзи по лицето на Хелен.

— Какво има? — попита той в смущение. С влажната коса над челото и със своя силен, мургав гол врат той приличаше на млад дивак.

— Не мога да те оставя вече — промълви Хелен.

— В хубава каша се забърках — мълвеше той, щом останеше сам, — аз обичам Рут. — Той знаеше, че това не беше вече вярно. Все пак си представяше, че когато дойде Рут, всички тези проблеми ще се изяснят. По-рано веднъж тя се беше намесила в един такъв момент на обърканост и беше поставила всичко в ред. Очите й, гласът й, спокойната и здрава природа, твърдите и малки ръце на милосърдна сестра. На закуска той изненада червенокосия Морис с една философска сентенция.

— Има любов и любов — забеляза той. — Има един вид ракетна любов, червено, зелено и синьо, много шум и блясък. Излитане, знаете, направо нагоре към небето — и всичко е свършено. Не остава друго, освен една грозна, овъглена пръчка. А има и друг вид — любовта при огнището, нищо сензационно, но топло и постоянно, и можете да седите при огнището си всеки ден от живота си, да бъдете щастливи, че сте си у дома.

Морис беше тъй изумен, че спря да яде.

— Овидий със своята „Ars amandi“[1] не е нищо в сравнение с теб — беше всичко, което каза той.

Беше последната нощ преди пристигането на Рут. Франк и Хелен танцуваха под светлинното колело в Клуба на божурите.

— Ако бяхме и двамата свободни, Франк… — каза Хелен.

Малки светли отражения подскачаха и се плъзгаха по лицето й. Тя се притискаше тъй плътно до него, че изпитваше болка.

— Не сме свободни. Нека не се измъчваме — каза той грубо.

Те танцуваха непрестанно. Гъст син пушек висеше на пластове над тях, а залата се осветяваше само от въртящите се цветни светлини на колелото.

— Бих искал да те целуна пред всички — промълви Франк.

— Тогава го направи — каза тя жадно.

Той я целуна зад книжните цветове на божурения гъсталак. Саксофонистът видя и смигна съучастнически. Някога той е бил знаменосец в руски гвардейски полк, саксофонистът в „Клуба на божурите“.

В три часа музикантите прибраха инструментите си. Беше дошъл краят.

— Това беше нашият последен танц — каза Хелен, когато Франк намяташе на раменете й дългия кейп от бял шифон.

— Защо да не танцуваме заедно, когато Рут ще бъде тук? — попита той весело.

Тя поклати глава с морна усмивка. Не беше нито нощ, нито вече ден.

— Рикша или такси? — попита Франк.

— Рикша — каза Хелен. — По-дълго трае.

— Никога ли не се изморявате? — попита той, като й помагаше да се качи в рикшата.

— Имаме още половин час — каза тя. Изглеждаше бледа под светлината на малкото фенерче на рикшата.

— Санг Хай Лер Квант — каза той на своя кули.

Докато чакаха тълпата от борещи се, викащи и смеещи се кули да се разпръсне и двамата кули да потеглят един след друг със своя товар по тясната улица, която водеше към Порт Сечуан роуд, стана малка сцена, на която Франк не отдаде значение. По това време на нощта винаги имаше множество просяци пред „Клуба на божурите“. Малки, пъргави момчета въртяха колела, а стари жени със сакати ръце протягаха своите просяшки панички.

— Но чоу — викаха те, — но чоу, нямам нищо за ядене.

Ненадейно един бял човек се изстъпи от тази тълпа от китайски бедняци и се приближи до Хелен. Той протегна дланта си и каза:

— Но чоу.

Хелен отначало не разбра.

— Какво има? — попита тя.

— Но чоу — повтори човекът почти заплашително.

Той имаше руса коса и руса брада като брадата на Христос. Беше облечен в мръсни дрипи като китайски просяк и вонеше също така. Хелен потръпна, като си помисли, че един бял човек може да изпадне до тази низина на нищетата и да бъде в обществото на китайци. Човекът имаше хлътнали сини очи, а лицето му имаше израз на благородство под пластовете мръсотия и мизерия. Хелениният кули завика срещу него и го изтика грубо, като пое дръжките на рикшата и започна да тича.

— Чакай, чакай! — извика Хелен и като се обърна към Франк, чиято рикша следваше нейната, тя извика пак:

— Кажете му да спре.

— Стоп! — каза Франк и двете рикши спряха рязко.

Кулите се разсърдиха, защото двойното потегляне и трудното спиране отнемаха много от силата им. Просякът беше застанал още веднъж до Хелен.

— Но чоу — каза той.

— Вие руснак ли сте? — попита тя на руски.

— Да, госпожо, руснак. Гладен съм, нямам нищо за ядене. Милостиня — каза той.

Хелен отвори чантичката си. Тя гледаше проницателно човека.

— Как е името ви — попита тя.

— Гриша — отговори човекът.

— Гриша чий? — настоя тя.

Просякът само вдигна рамене.

— Нямате ли бащино име? — попита тя нетърпеливо.

— Нямам бащица, нямам майчица, а стомахът ми е празен — каза той плачевно.

Тя смачка един книжен долар и го пусна в ръката на просяка, без да се докосне до нея.

— Карай! — каза тя настойчиво и кулите започнаха пак да тичат.

Франк бе изненадан, като я чу да говори руски.

— Откъде знаеш руски? — попита я той, когато стигнаха на широката улица и рикшите им се затъркаляха една до друга.

Хелен протегна ръката си навън, както беше свикнала да прави това през тези къси любовни дни.

— Аз зная куп неща, които вие не знаете, миличък — каза тя.

Градът бе пълен с изгнаници — проститутки, сводници и мошеници от всякакъв род. Почтените хора отбягваха да бъдат виждани в руски компании. Хелен знаеше, че Франковото пуританско сърце изпитва дълбоко презрение към всеки русин. Тя не можеше да му каже, че и тя спада към тези руски изгнаници. Още по-малко можеше да му каже защо кратката среща я беше разтърсила от дъното на душата й. „Този Гриша би могъл да бъде моят брат, мислеше си тя. Може би той е брат ми. Моят малък брат Гриша в неговата кадетска униформа“. Трептящият над леглото й полилей с всички негови кристални призми. Гарата, изстрели, викове, трупове. „Гриша също ли е умрял?“ — беше попитала тя, когато Чирикови я бяха прибрали.

— За какво мислите? — попита Франк.

— За нищо.

Небето над тях беше вече по-светло. Изведнъж всички лампи изгаснаха. Първите трамвайни коли тръгнаха с далечен трясък.

Обикновено при моста над Съчоу Крийк имаше кули, които чакаха, за да помогнат на момчетата от рикшите да изтеглят последните по наклона и да ги спуснат пак след това, защото мостът образуваше стръмен свод. Но в този късен час нямаше никой и Хелен чуваше как се задъхва нейният кули като страдащ от задух кон.

— Нека слезем — каза тя на Франк.

Това беше едно последно оправдание, за да се забавят още. През моста оттатък се издигаха Бундът и високите здания на Международната колония. Нощта свършваше. Хелен с радост би сграбчила в ръцете си слънцето и би го тласнала надолу под хоризонта, за да отложи разсъмването. Утринен ветрец раздвижваше тежкия и тих въздух, повдигна Хелениния кейп и пак го остави да падне. Тя се облегна на парапета и загледа надолу. Франк обви ръката си около нея и я притегли към себе си. Лодки жилища бяха привързани долу, струпани нагъсто една до друга, сиви и неподвижни във водата, с техните сводообразни рогозчени покриви и с малки фенерчета по страните си, написани с чуждестранни букви.

Подвижни мостчета водеха от една лодка до друга. Тишина висеше над тези лодки, в които хората спяха натъпкани един до друг. Един странен гол човек отиде на задната част на една лодка. В сивата светлина той изглеждаше сив. Взе една кофа и с въже я спусна във водата. Кофата удари водата с глухо изпляскване. Човекът стоеше спокойно, чакайки докато кофата се напълни с вода, и след това я изтегли пак нагоре. Той я вдигна над главата си и изля водата над себе си. Звукът от пляскането и шуртенето на водата създаваше впечатление на прохлада. Човекът седна на края на лодката и се загледа във водата. Качето седеше там в неподвижна почивка, тялото му отново се сля с лодката. Пак излезе вятър и мина край тях. Двамата кули бяха клекнали на края на моста, чакайки да поемат товара си. Едно кормило заскърца долу, едно дете изплака жално и сетне пак настана тишина. Изкукурига петел.

Хелен се оттегли от парапета и се усмихна на Франк.

— Колко важно изглежда всичко, когато човек е влюбен — каза тя.

Тя отпусна глава и протегна двете си ръце към него. Той не ги пое, защото пак изпитваше онова нервно чувство, че е мръсен. След миг Хелен отдръпна ръцете си и ги пъхна под тънкия си кейп.

— Моля, изпратете рикшите да си идат, а ние да вървим пеша — помоли тя.

Франк искаше да възрази, но не го направи. Той плати на кулите, за да си идат. Хвана Хелен под ръка и двамата тръгнаха бавно нататък. Един полицай сик ги срещна и ги изгледа строго. Утринна птичка се беше пробудила в малкия парк Вей Танг, плахо пеейки своите гами. Когато стигнаха до началото на Нанкин роуд, Хелен спря.

— Погледнете платноходките — каза тя.

Тежките платноходки се движеха бавно по Хаунгпу и на техните прилични на прилепови крила платна се очертаваше тънък ръб от светлина. Не се чуваше звук. Един стар китаец, който мина покрай тях, не вдигна шум със своите плъстени подметки.

— Няма ли морски орли? — попита Хелен разсеяно.

— Не, в Шанхай няма — каза Франк.

— Не ме изпращай до хотела — каза тя. — Сега бих искала да взема такси.

Те почакаха, докато мина едно от златножълтите таксита и Хелен се качи в него.

— Радвам се, че се запознах с вас — каза тя.

Това звучеше тривиално. Франк пъхна глава в таксито, за да я целуне, но тя усмихнато поклати глава. Той стоеше на бордюра, когато таксито потегли. Това беше тяхното сбогуване.

В хотела беше шумно от бръмченето на подранилите прахосмукачки. Потър беше поставил два стола един до друг срещу празното огнище в салона на техния апартамент и спеше върху тях. Вентилаторът пееше монотонно над главата му. Той се събуди, когато влезе Хелен, но остана където си беше.

— Мистър Ръсел още ли не се е върнал, Потър? — каза тя.

— Не, мадам, чакам го — каза Потър.

— Много добре, Потър. Благодаря, Потър. Лека нощ — каза Хелен. Тя застана на вратата на спалнята си. — Кажете на Кларксън да не ме събужда — каза тя.

Беше изтощена като след раждане.

Градът изплуваше бавно от бялата утринна мъгла, гигантският град, порочният град, трудолюбивият, опасният и застрашителният град Шанхай. Градът при морето. Чужденци го бяха издигнали от тинята и калта, те бяха натрупали своето състояние с опиум и контрабанда, от потта и кръвта на китайските кули чужденците бяха изстискали богатства. Сега зад гърба му лежаха годините на неговата първа младост; беше започнал да размишлява, да се учи на изтънченост, да се срамува от своето минало. Три и половина милиона хора спяха под неговите покриви, в небостъргачи, в дворци, в луксозни хотели и върху дрипави рогозки, в лодки, на удобни легла и в мръсни, тинести ъгли. Те спяха, сънуваха и се пробуждаха, мисионери и милионери, победители и жертви, изнудвачи и изнудвани. Фабрични сирени подканяха към труд работната ръка — жени, деца и кули се движеха в поток като добитък и отиваха във фабриките да предат коприна и да тъкат памук. Ранните самолети излитаха във въздуха и изчезваха в небето. Войници правеха упражнения, носачи носеха стоки на кейовете, някъде миеха автомобили, другаде комарджии излизаха от клубовете, залитайки, изгубили и спечелили. Индуси, французи, руси, анамити и китайци полицаи пазеха реда. Банди от крадци и разбойници си поделяха плячката от нощта. Банки вдигаха рулетките си, нощни клубове се затваряха. Моряци се отправяха на групи към своите кораби, а кафявите платна на хилядите платноходки бяха разпънати. Занаятчии от всякакъв цвят и бранш се навеждаха над работата си. Хората сърбаха чай от безброй синьо-бели чаши, а онези, които бяха твърде бедни и не можеха да си купят чай, пиеха гореща вода. Стоки от цял свят се разтоварваха в пристанището, китайски посредници вършеха търговски сделки за сметка на чужденците и по ръцете им полепваха чуждестранни пари.

Пред вратата на този кипящ свят, наречен Китай, се трупаха на тълпи конкуренти със своите стоки. Подземни конфликти и подкупничество се развиваха между контрабандисти и митнически чиновници. В университетите се стичаха студенти, за да напълнят главите си с чуждестранно учение за благото на тяхната страна и на техния народ или за тяхно собствено добро, на техния род и семейство. Мърморещи нещо свещеници палеха свещи и благовония и хора от всички религии се молеха пред олтарите на всяка вяра. Будисти, таоисти, ламаисти, католици, протестанти, мормони; християни от всякакъв вид се бореха за душата на китайците, а продавачи от всички нации се бореха за техните пари.

Като пяна върху буйния поток на града плуваха философите и поетите, журналистите и учените, писателите, актьорите и художниците. Десетки хиляди клюкари търчаха между културите на Запада и Изтока, опитвайки се да действат като посредници и обяснявайки едната култура на другата. Десетки хиляди изхвърлени хора се вкопчваха в ръба на обществото, преди да потънат. Десетки хиляди души, които бяха правили добрини, им нанасяха убийствения удар. Десетки хиляди други хора с борба си проправяха път нагоре, стъпало по стъпало, на безкрайно малки степени и с незабележими успехи, с издръжливостта на мравките и с тяхната безчувственост.

Много бяха дошли и бяха изчезнали пак. Много бяха пуснали корени в чуждата почва, основали бяха семейства, построили си бяха къщи и не можеха да дишат вече никакъв друг въздух освен горещия, влажен, тежък въздух на Шанхай.

Градът издаваше силно бръмчене, бръмченето на непрестанния труд. Той се уповаваше на трудолюбието и потта на средните класи, безразлично дали от бялата или от жълтата раса, ония, които не бяха нито много богати, нито много бедни и чиято участ беше да живеят благодарение на непрестанния труд на всекидневния живот. Техните удоволствия бяха прости и евтини: отиване на кино, игра на майонг, вечеря с приятели. Новият Китай шумеше с гигантски строителни проекти, с казарми, училища, спортни игрища и летища. Старият Китай живееше в тесни улички, кънтящи от напевните викове на кулите и на амбулантните продавачи; там хората окачваха птички пред вратите, пушеха наргиле, пазаряха се и се препираха, ядяха и спяха, играеха и се усмихваха — и бяха щастливи.

Много кръв се беше проляла по неговите улици, защото всяка война в страната идваше и до Шанхай. Градът гледаше на военните работи като на театрална пиеса и се отърсваше от бомбите и разрушенията така, като че ли бяха съвсем обичайно нещо.

Чужденците бяха посели в еднакви количества благодеяния и престъпления, бяха пожънали много омраза и малко благодарност. Чужденците презираха китайците и им се учудваха. Китайците презираха чужденците и им се учудваха. Основите на града трепереха от плъхове, заговори и тайни сдружения. Военните кораби на много нации лежаха на котва в реката; техните топове не бяха прикрити, а видими и в готовност — като предупреждение или заплаха.

Щеше ли да дойде войната в Шанхай? И ако войната дойдеше в Шанхай, щеше ли градът да е пак в състояние да я отърси от себе си като вредно незначително насекомо?

От запад и юг стотици хиляди китайски войници маршируваха към града. В реката шест японски кораба лежаха на котва; хиляди войници бяха пренесени с тях през бури и тайфуни до устието на Янгц По. Сцената беше заета. Представлението можеше да започне. Вестникопродавачи викаха по улиците последните новини. Един дребен стар китаец седеше усмихнат на стъпалата, които водеха към водата, близо до Бунда, и държеше на коленете си малко кафезче. В рева, който разтърсваше света, той не чуваше нищо друго освен нежния, ясен летен глас на своя щурец.

[1] „Изкуството на любовта“ (лат.). — Б.р. ↑

VIII

Рут Андерсън се събуди рано сутринта от звука на сигнала за мъгла. Движеща се бяла стена от мъгла се издигаше срещу прозорчето на каютата. Корабът едва се движеше. Рут лежа известно време с широко отворени очи. Днес, днес, днес — биеше сърцето й.

След известно време сигналът за мъгла престана да се чува. Бялата стена стана по-тънка и просветна, когато слънцето изгря над нея; тя се превърна в було, мрежа и най-сетне изчезна в нищото. Рут скочи от леглото и погледна навън. Китайски лодки се плъзгаха покрай парахода и изглеждаха като на снимките, които Франк и беше изпратил. Небето не беше синьо, а бяло от жегата, реката беше жълта, бреговете — плоски, жълти и далечни. Рут подаде глава през прозорчето и изпитателно вдъхна странния въздух. Приближаваха се все повече лодки със сънливи хора по тях. Рут им махаше с ръка, когато дойдеха наблизо, но те не отвръщаха. Тя пак дръпна глава навътре и погледна колко е часът. Още нямаше шест. Седна на края на леглото и се загледа в голите си крака върху килима. Те изглеждаха безнадеждно невинни и детински, като че ли още принадлежаха на едно малко дете от Четиринадесета улица във Флятхил, щата Айова. Тя въздъхна и взе малко флаконче с червен лак за нокти, който беше си купила в един десетцентов магазин. Извади малката лепкава четчица и изплезила език, започна много сериозно да боядисва ноктите на краката си. Разпери пръст, за да изсъхне лакът и погледна пак през прозорчето. Нищо не се беше променило. Понякога се виждаше сивото или бяло петно на някоя къща на платноходка. Жълта река, жълти брегове, жълт ден в чужда страна. Тя погледна часовника. Шест и една минута.

Рут опипа предпазливо ноктите си. Лакът беше изсъхнал и изглеждаше елегантен и весел, а нозете й не бяха вече толкова детински невинни, както по-рано. Тя облече сутрешна роба, събра си нещата за миене и със стари обувки за тенис отиде в банята. Беше си купила няколко луксозни таблетки соли за вана, също от десетцентов магазин, и изсипа всичките във водата. Въпреки това банята миришеше на варена риба, както през цялото време на пътуването. Бумтенето на машините можеше да се чуе ясно чак тук. Чуваше се днес, днес, днес. Рут остана цяла вечност в банята, като поднови напразната борба със сапуна, който не искаше да се пени; търкаше се със сюнгера, сапунисваше ръцете си и завърши под студения душ, когато се почука: дошлият след нея беше нетърпелив и беше изпратил момчето от банята да протестира.

Рут се върна в кабината си. Тя погледна часовника. Шест и единадесет. Седна срещу огледалото и започна да реше косата си с четка — сто прокарвания с четката, както я беше научила майка й. Преди да замине, беше си накъдрила косата на трайни вълни и това й доставяше радост. Тя навиваше малки къдрици около показалеца си и ги разпределяше по цялата си глава.

Бреговете се приближиха. Беше шест и четвърт. Тя затвори куфара си. Беше го стегнала още предишната вечер. Тогава чак си облече кораловочервената рокля, която беше запазила за този ден. „Отива ти“, беше й казал веднъж Франк, когато се беше облякла с нея. Тя хвърли последен поглед в шкафовете и чекмеджетата. „Готово!“ — каза гласно и позвъни за прислужника.

— Ще пристигнем ли скоро? — попита Рут.

— Йес, йес — каза прислужникът.

— Готова ли е закуската?

— Йес, йес.

Тя се качи на палубата и се облегна на парапета. Отиде в трапезарията и закуси; върна се на палубата. Поигра на криеница с двете малки китайски момичета, които изглеждаха като кукли и които бяха нейната голяма радост от първия ден на пътуването. Води кратък разговор с шумния американец, който беше хвърлен в затвора в Япония, защото беше фотографирал Дабацу в Камакура откъм забранената страна. Каза „добро утро“ на дамата от Кливлънд, която зет й беше изпратил на околосветско пътуване и която прекарваше времето си, като седеше с гръб към морето и зашиваше от отделни парчета плат огромна кувертюра за креват. Сбогува се с австралийския милионер, когото дълго беше смятала за огняр. С голямо смущение раздаде бакшишите съобразно разпределението, на което я посъветва мистър Мурата, един японец. Върна се в кабината си задъхана от вълнение. Седем и десет. Рут въздъхна с облекчение, като видя, че е успяла да убие толкова много време. Сложи си шапката. Прислужникът почука на вратата и когато тя отговори, той започна да сочи с палците си нагоре.

— Какво има? — попита Рут.

— Йес, йес — каза прислужникът.

— Ще слизаме ли? — попита тя, като отправи въпросителен поглед към палците му.

— Йес, йес — каза прислужникът.

Сърцето на Рут беше спряло да тупти за миг и сега с голяма бързина наваксваше изгубеното. Оказа се обаче, че става дума за паспортните чиновници, които бяха дошли от брега, за да прегледат паспортите.

Когато се качи още веднъж на палубата за разходка, реката изглеждаше много по-тясна и претъпкана с плавателни съдове от всякакъв вид. Военни кораби, един двумачтов кораб с разпънати платна, малки шумни платноходки, на които дребни жени в сини панталони и палта вършеха тежката работа на мъжете. Цели фабрики започнаха да се издигат, неясните очертания на небостъргачите се стрелнаха на далечния хоризонт.

— Бундът — каза мистър Мурата, облегнат до нея на парапетите.

Той се беше качил на кораба в Кобе и беше седнал на нейната маса. Младият мормонски мисионер, който дотогава беше неин съсед по маса, беше слязъл от кораба в Йокохама.

— Как сте днес? Хубав ден — каза Мурата. Това звучеше като първото упражнение от чуждоезичен разговорник.

— Великолепно, благодаря — каза Рут. — А вие?

— Благодаря — отговори Мурата. — Окей.

Рут претърсваше хоризонта с поглед. Реката сигурно беше направила завой, защото тя не можеше да вижда вече далечните небостъргачи.

— Не се ли движим много бавно? — попита тя.

— Винаги е така по Хуангпу — каза Мурата. — Искате ли да изиграем още една игра на пинг-понг? — добави той вежливо.

— Благодаря, но съм много нервна — каза Рут.

— Окей — каза Мурата. Той отиде при своя стол на палубата и донесе един пакет. — Книгите — каза той.

— Какви книги? — попита Рут. Тя се изчерви леко, защото се боеше, че японецът желае да й направи някакъв прощален подарък, а за нея щеше да бъде еднакво трудно да го приеме или да откаже да го получи.

— Книгите, които бяхте така любезна да ми заемете — каза Мурата церемониално.

— О… те ли! — каза Рут.

За нея тези книги нямаха значение. Те бяха прощален подарък от момичетата от Славеевия клуб. Беше ги заела на японеца, защото явно умираше от глад за американската литература.

— Прислужникът свали долу куфарите ми и аз не мога вече да сложа вътре книгите — каза тя.

Мурата изслуша това със смущение и дори с отчаяние.

— Това е моя грешка, моя е грешката — каза той няколко пъти, покланяйки се всеки път. — Моя е грешката, мис Андерсън. Трябваше по-рано да ви върна книгите. Какво ще правим сега?

Рут нямаше вече време за японеца. Шанхай беше пред тях. Китай беше пред тях. Пред тях беше брегът, където я очакваше Франк. Корабът беше обхванат от нервна възбуда, която предшестваше непосредствено момента на влизане в пристанището. Машините спираха и пак продължаваха да работят. Кеят беше претъпкан от тълпа от сини китайци и бели японци. Сърцето на Рут пърхаше като крила на птичка. Тя изпитваше болка в гърдите.

— Мис Андерсън? — каза Мурата до нея.

Тя не бе чула какво друго каза той, ушите й бучаха, вериги дрънкаха, всички пътници се изливаха в една посока от палубата за разходки. Слънцето се появи. Беше горещо и Рут се мъчеше да поеме малкото дъх, който беше останал в гърдите и.

— Къде трябва да ви изпратя книгите? — попита японецът.

— Ние пак ще се видим — каза Рут. — Ще ви дам адреса си. Пристигнахме, мисля, че пристигнахме.

Тя се държеше здраво за перилата и се взираше в народа на кея. Там имаше хиляди хора и всички викаха и размахваха букети, цветя и панамски шапки — бели мъже и жени с весели японски кимона между тях, и китайски кули, които ръсеха със синьо целия бряг. Рут не можа да различи Франк. Една луда мисъл ненадейно й мина през главата: Ами ако не мога да го позная? — помисли си тя. — Ами ако той не ме познае? За една–две секунди й се струваше напълно правдоподобно, че тя и Франк може да са се променили през тези безкрайни три години.

До лакътя й мистър Мурата държеше едно от своите церемониални слова:

— Мога ли да повторя, мис Андерсън, колко голямо удоволствие беше за мен познанството ми с вас? Моля, предайте моите почитания на вашия уважаем годеник. Надявам се, че ще имам честта да ви видя пак в Шанхай и че ще бъда в състояние да ви върна книгите. Благодаря ви. Моите благодарности и най-добри пожелания, мис Андерсън.

Рут отдавна беше престанала да слуша. Тя се взираше в тревожното вълнение, което предизвиква в Шанхай всяко пристигане и заминаване.

— Можем ли да слизаме? — попита тя един от корабните офицери, който минаваше бързешком край нея.

— Йес, йес — каза той.

Рут стоеше на кея. Около нея всички се втурваха и крещяха, белите хора се прегръщаха, жълтите правеха многократни ниски и церемониални поклони. Тласкаха я насам–натам, като търсеше в тълпата за стотен път с изумени очи. Кули я обкръжаваха, дърпаха я, викаха в ушите й неразбираеми предложения за услуги, докато благоприлични японци сновяха и се мъчеха да организират това, което не можеше да се организира. Един милион хора бяха дошли на кея, но Франк не беше между тях. Франк не беше там. Той не беше там.

— Такси, госпожо? — попита я японец в бяла униформа.

— Не знам — отговори Рут безпомощно.

— Здравей, мъничка! — каза Франк зад нея.

— Здравей, Франк! — каза тя задъхано.

— Как си? — попита Франк.

— Чудесно. А ти?

— Нека първо се измъкнем от тук — каза Франк, като я хвана под ръка.

— Багажът ми — каза Рут.

— Да вървим нататък — каза Франк, като я отведе. Ръката му беше топла и малко влажна върху нейната гола ръка.

— Винаги ли е така горещо тук, като сега? — попита Рут.

— През лятото това е правило и много по-горещо — каза Франк.

— А още е рано сутринта — каза Рут.

— Върви напред — каза Франк. — Багажът ти — най-напред митнически преглед.

— Чакай да те погледна — каза Рут, когато излязоха от най-гъстата навалица. Тя го гледаше. Лицето му беше бледо и влажно, а очите му изглеждаха по-други. — Да не си работил твърде много? Изглеждаш съсипан — каза тя.

— Това е от климата — каза той неловко. — А ти? Свежа като пролетна утрин, разбира се. — Той я погледна за пръв път в лицето, а след това извади носната си кърпичка и избърса ръце. — Човек тук винаги е мръсен — каза той извинително.

След като се раздели с Хелен, той се прибра с кола вкъщи, направи гореща баня и се избръсна. На Ах Синфу бе казано да направи силно кафе с надеждата, че то ще прогони влиянието на умората и алкохола. През цялата тази нощ Морис не беше се връщал вкъщи и най-сетне Франк седна сам с вестник в ръка, за да дочака времето за пристигането на парахода. Той заспа над новините за войната в северните провинции и се събуди късно с ужасно главоболие. Извика на Ах Синфу, блъсна си лакътя о вратата, полетя с едно такси към своя гараж, където бяха изгубени няколко минути, докато китаецът от гаража бе принуден да му предаде автомобила, който трябваше да бъде измит, а това бе направено само наполовина. Все пак Франк се гордееше с него, когато го показа на Рут. Те често си бяха говорили в Ню Йорк за свой собствен автомобил.

— Рут, това е Лизи — каза той. — Надявам се, че двете ще се разбирате добре. Лизи не е напълно завършила тоалета си, но не е свикнала да става посред нощ…

Рут гледаше Лизи със страхопочитание.

— Значи това е твоя кола! — каза тя, като милваше радиатора на Лизи.

— Тя не е чак Дюзенберг — каза Франк, чувствайки се поласкан, — но не е съвсем лоша. Ще видиш как тегли. Има и един–два малки трика, часовник и така нататък. Сума хора тук се боят от слънцето, но аз я държа открита през лятото. Имаме и радио.

— Какъв модел е? „36-а“?

— Не, „35-а“ — купих я евтино.

— Казват, че моделът „35-а година“ е по-хубав от „36-а“ — каза Рут утешително.

И сега, когато Лизи им помогна да изживеят първите неловки моменти, те се качиха в нея и Франк подкара.

— И така, ето те най-сетне, Рут — каза той, без да я погледне, а Рут отговори с радост:

— Да, ето ме най-сетне.

Неописуема бъркотия цареше по улиците. Двамата минаха през някакво пазарище с планини от дини и кромид. Кули с рикши си пробиваха път между автомобилите, а други кули носеха на кобилици стоки на кея и вървейки, пееха песен, която звучеше повече като стенание или плач.

— Гледай — извика Рут, като хвана ръката на Франк.

Той хвърли бегъл поглед. Една просякиня седеше на улицата, стара жена с дрипаво палто с черна превръзка около челото и с мънички деформирани крака от старо време. Срещу нея имаше едно сляпо дрипаво дете, което протягаше паничка за милостиня.

— Да, днес не се срещат много често пристегнати крака — каза Франк безгрижно.

— Но детето… — каза Рут. — По очите му са накацали мухи.

— Ще трябва да свикнем с това — каза той. — В Шанхай не е толкова чисто, както във вашите болнични стаи.

Рут покорно отклони погледа си от улицата и погледна Франк.

— Да не ти е нещо лошо? — попита тя.

— Лошо ли? Не. Главоболие. Не можах да спя.

Рут се усмихна щастливо.

— И аз не можах, Франк.

Той й отправи бегла усмивка.

— Ах ти, мъничко джудженце! — каза той.

— В куфара си имам малко аспирин — каза тя. — Скоро ще се отървем от твоето главоболие.

Той беше раздразнен от нейния лек и весел тон на милосърдна сестра.

— Главоболие като моето не се лекува с аспирин — каза той. — Само барут може да помогне.

— Самоубийство? — попита Рут.

— Не е точно това. Вземаш една слива, изваждаш костилката и слагаш вътре барут вместо нея. Това е патент на Морис, а другарите в клуба се кълнат, че помага. Ето ни в Международната колония.

— Колко много китайци има тук! — каза Рут.

— Но ние сме в Китай в края на краищата — отговори Франк.

Тя се беше смяла, когато той й доверяваше своята рецепта.

— В Шанхай хората в дрогериите ли купуват барут? — попита тя развеселена.

Франк я гледаше, докато тя продължаваше да бръщолеви. Отначало се дразнеше, че тя се забавлява с неговото главоболие, а след това и той се присъедини към смеха й. Той държеше с една ръка кормилото, а с другата търсеше да хване ръката на Рут. Когато я намери, той сви ръката и в своята и я пъхна в джоба на сакото си като в гнездо. Рут въздъхна дълбоко, както въздишат хората, когато мечтаят. Това беше старата фамилиарна ласка, старата близост и общност. Ръката й стана съвсем мека и гъвкава, прилягаше към всяка гънка на неговата.

— От дълго време не сме се виждали, нали, Франк? — каза тя плахо.

— Но сега си вече тук — каза той.

— Щастлив ли си?

— Дали съм щастлив? — повтори той. — Да, мъничката ми, щастлив съм.

Но след няколко минути ръката му стана неспокойна. Той извади ръката й от джоба си и я сложи на седалката като нежелан предмет. Извади носната си кърпичка и управлявайки кормилото с колене, избърса ръцете си.

— Мръсна дупка е този град — каза той, като пак пое кормилото и стигна в Нанкин роуд.

Рут гледаше с любопитство наоколо, но погледът й се връщаше пак към Франк. Той въртеше в смущение главата си, оправяше си вратовръзката и приглаждаше косата си.

— Хотел „Шанхай“, мадам — каза той и спря колата.

Рут отметна глава назад, за да разгледа сградата до горе, до осемнадесетия й етаж.

— Изглежда елегантно — каза тя с тон на ценител.

Франк даде куфара й на китайския паж, който изникна сякаш от земята пред нозете им, и каза смутено:

— Надявам се, че ще харесаш стаята си. Във всеки случай това ще бъде само до събота.

Сложни съображения бяха накарали Франк да вземе стая за Рут в хотел „Шанхай“. Това беше предохранителна мярка, едно изобретение за безопасност, една непреодолима бариера между Хелен и него самия. Щом Рут и Хелен щяха да бъдат в един и същ хотел, той беше укрепен срещу изкушения и дори да желаеше да види Хелен, щеше да му се попречи да направи това от самия факт, че Рут е наблизо.

Точно когато сложи ръка на лакътя й, за да я въведе в хотела, едно дете се вкопчи в полата й. Рут се озърна изненадана и видя едно невероятно мръсно малко момче, чието нечисто лице беше прояснено от привлекателна усмивка, разкриваща два реда едри, блестящи зъби. То казваше нещо, което Рут не можеше да разбере, и сочеше към малката тръстикова кошничка, която й поднасяше, за да я разгледа. Тя беше пълна с жълт мъх, от който се чуваше писукане.

— Какво иска то? — попита Рут.

Хотелският прислужник се беше явил, за да прогони детето, но Рут хвана тънката малка ръчичка, която се беше вкопчила в полата й.

— Иска да ти продаде една дузина патенца — обясни Франк.

— Патенца! — каза Рут с учудване.

Тя погледна в кошничката. Изпод мъхестите крилца се подаваха няколко малки главички със странно големи патешки клюнове сред хор от писукане. Рут беше очарована. Момчето бързо извади едно от патенцата и го сложи на дланта на Рут. То се сгуши в топлината на ръката й. Франк викаше на момчето, но то само се смееше. Неколцина кули с рикши, каквито винаги чакаха пред хотела, се събраха наоколо и се смееха; Рут от години не беше чувала такъв висок и сърдечен смях. Тя стоеше с патенцето в ръка и гледаше ту Франк, ту момчето, а след това изгледа редицата чуждестранни мръсни смеещи се лица.

— Защо му викаш? — попита тя.

— Китайците не разбират от друго — каза той.

Той искаше да вземе патенцето и да го сложи пак в кошничката, но то каза няколко думи на своя собствен език бързо и възмутено и Франк неволно оттегли ръка. Отново избухна смях.

— Какво очакват да направим с него? — попита Рут, която с всяка фибра на тялото си чувстваше мъничкото създание.

— Да го отгледаме, предполагам, и да го изядем. Можеш да си купиш стотици патенца, в който ден обичаш. Продават ги навсякъде.

— Кой купува всички тези патенца? — попита той хотелския прислужник.

— Богатите китайци — каза прислужникът. — За децата си, за да играят с тях. Те ги измъчват до смърт, сър.

Рут държеше малкото патенце до гърдите си, както като малко момиче беше държала кученца, слепи котенца и жаби, на които им беше студено.

— Искаш ли цялата кошница? — попита Франк. Милата Рут, мислеше си той, милата, миличката Рут.

— Само това — каза Рут. — То сигурно ще ми донесе щастие. Вече ме познава. Виждаш ли? Колко жалко е, че говори само китайски!

Пазарлъкът се разви сред обичайно вълнение и предизвика толкова много мнения и такова любопитство от страна на публиката, че се стигна до задръстване на движението на Нанкин роуд. Рут стана притежателка на патенцето и на кошничката. Момчето получи няколко дребни монети и напъха останалите патенца в ръкавите на дрипавото си палто. А Рут, стиснала в ръка пухестото топче жива топлина, влезе със сияещо лице в черно мраморното великолепие на хотел „Шанхай“.

— Мосю Тейлър, мосю Тейлър — записка мадам Тисо, която седеше на обичайното си място, заобиколена от френските сутрешни вестници. — Не казвайте нито дума — това е нашата малка годеничка, зная всичко. А вие без малко да проспите парахода, лош млади човече! Тя е очарователна. Вие сте очарователна, мадмоазел. Надявам се, че климатът ще ви допадне. Той не е за всекиго, мосю Тейлър, а? Значи сега ще бъдете вързан вече за крака на кревата. Това е най-доброто за вас, наистина най-доброто. Той е твърде миловиден, за да бъде оставен свободен. Добре дошла, мадмоазел, добре дошла в Шанхай — завърши тя, разглеждайки така Рут, като че ли трябваше да вземе мярка за дрехи. — Но какво държите? — попита тя, когато забеляза патенцето в ръцете на Рут. — Едно мъниче, я колко смешно! За нещастие, то ще умре, но има още много такива. Вие дойдохте точно в подходящия момент, госпожице… Как беше името ви? Андерсън? Тук става вече интересно. Мен слушайте. Чухте ли, мосю Франк, какво се е случило на летището Хунгджао? Не? На коя планета живеете, мосю Тейлър? Един китаец от стражата застреля двама японци, един поручик и един моряк, насред Манюмънт роуд. И ето че имате вече искрата в нашето хубаво малко барутно буре. Вие още не сте бил свидетел на война в Шанхай, нали? Е, добре, сега ще бъдете! От колко време сте вече тук? Повече от три години? И никаква война? Mon dieu[1], как се е променил този град! Но сега вече скоро трябва да започне. А кога е сватбата?… В събота? Моите поздравления! А чухте ли другото? Казват, че била избухнала холера между бежанците. Това не е нищо. Не минава лято без холера, вярвайте ми, аз познавам моя Шанхай. Au revoir, a bientot, ma chere[2]. Скоро ще си поговорим надълго.

Франк направи колосално усилие — сякаш ставаше въпрос да спаси Рут от Ниагарския водопад — и я отведе.

— Ах, тази хиена! — това беше всичко, което той каза.

Стана ново забавяне в приемното бюро, където Рут написа името си, а Франк получи ключа от стаята й.

— Мис Андерсън, — каза мистър Мурата, като се изправи радостно пред нея.

Сега той изглеждаше много по-дребен, отколкото беше изглеждал между другите японци на парахода и беше натоварен с два куфара и пакет, който стискаше под мишница.

— Франк — каза Рут, — това е мистър Мурата. Моят годеник, Франк Тейлър — мистър Мурата.

Мурата сложи единия куфар на земята, за да може да си свали шапката. Той се усмихна със своята японска усмивка.

— Очарован съм, възхитен съм — каза той с поклон.

— Радвам се да се запознаем — каза Франк, като вдигна два пръста.

— Мога ли да попитам — вие също ли отсядате тук, мис Андерсън? — попита Мурата. — Това е едно извънредно щастливо обстоятелство. Тогава ще си позволя да изпратя книгите в стаята ви. Номер 615? — каза той, като хвърли поглед към месинговата плочка, която висеше на внушителния ключ.

Франк инстинктивно пусна ключа в джоба си.

— Погледнете само какво получих! — каза Рут, като разтвори ръцете си, за да покаже патенцето. На парахода тя се беше качвала всеки ден заедно с японеца на палубата, за да гледат кучетата в техните коптори. Имаше две миловидни кученца, австралийски шпаньолки, които особено го бяха пленили. Този път Мурата също се наведе възторжено над малкото писукащо патенце.

— Очарователно — каза той. — Ние, японците, бихме казали: омоширон.

Франк чакаше нетърпеливо до тях. Той хвана Рут за лакътя.

— Ще ви видя по-късно — каза Рут, като забърза към ескалатора.

— Окей — промълви Мурата зад нея.

— Шести етаж — каза Франк на обслужващото ескалатора момче китайче. По-скъпите стаи бяха на много по-високи етажи. Стаята не беше на шестнадесетия етаж.

— Какво има? — попита той, когато Рут се вкопчи в ръката му.

— Малко съм зашеметена, това е всичко. Всичко ме обърква — каза тя извинително.

Спря. Момчето с куфара я чакаше вече и те тръгнаха покрай бамбукови мебели и по килими, които се опитваха да изглеждат китайски.

— Какво общо си имала с онзи японец? — попита Франк, когато тръгнаха.

— Нищо. Играехме заедно на пинг-понг. Японците не го играят като нас — те удрят така, като че ли се намират на тенис корт.

— Едва ли е необходимо да се смесваш с тези японски свини точно в този момент — каза Франк. — Не е трябвало да правиш това.

— Какво лошо са сторили японците? — попита Рут.

— Какво лошо ли? Вие там никакви вестници ли не четете? Велики Боже! Не виждаш ли всички тези военни кораби по Хуангпу? Много скоро ще разберем какво е лошото. Боя се, че е така.

Рут го погледна в недоумение.

— Съжалявам — каза тя плахо. — Разбира се във вестниците на японския кораб нямаше нито дума за това. Сериозно ли е? Искам да кажа има ли значение за теб дали японците се карат с китайците?

— Има, дявол да го вземе, много голямо значение — каза Франк разпалено. — На първо място, за търговията е лошо. Точно когато човек е започнал да се изправя на краката си… А освен това, естествено, аз съм в доброволческата стража. Но сега няма да мислим за това.

Момчето отвори вратата, последва ги с куфара в стаята, хвърли поглед в банята и друг поглед към мрежата пред отворения прозорец, пусна в движение вентилатора, който започна да бръмчи, и спря покорно, но очаквателно, за да получи бакшиша си. Щом то излезе, Франк заключи вратата и застана на едно място.

— Каква приятна стая! — каза Рут неловко. Тя беше мечтала толкова често за първата минута, когато щеше да остане сама с Франк.

Той се окашля.

— Това не е точно Тадж Махал — каза той с изкривена усмивка и остана там, където беше — до вратата.

Рут отиде при прозореца и погледна навън. Стаята гледаше към двор. Долу имаше стъклен купол и се чуваше шума от хотелските кухни. Горе беше бялата мъглявина на небето, по което летяха три черни самолета.

— Сега вече е време да си вземеш аспирина — каза Рут, като хвърли изпитателен поглед към лицето на Франк. Тя отиде при куфара си и го отключи, след като грижливо сложи патенцето на пода.

— Нали нямаш нищо против, ако отида да си измия ръцете? — попита Франк.

Тя кимна в отговор. Още не бяха се целунали.

Рут намери аспириновите таблетки и извади две. Тя напълни чаша с вода от термоса, който стоеше на скрина, и пусна в нея таблетките. Огледа се, за да намери подходящо място за патенцето и реши да го сложи в ъгъла до скрина. Сложи там кошничката, целуна малкото създание по жълтия клюн. След това отиде бавно пред огледалото и се огледа. Франк си подсвиркваше в банята, той беше пуснал крановете да текат с пълна сила.

Напрежението на този час беше твърде силно за нея. Тя виждаше, че артериите на шията й пулсират лудо. Жалко, мислеше си тя. Да са с Франк приличаше на плуване в морето при прилив, когато вълните те подемат една след друга и не те оставят да си поемеш дъх.

Франк се върна от банята с мокра коса.

— Ето ти аспирин — каза Рут. — Съжалявам, че нямам барут.

Тя го гледаше, докато той пиеше водата с разтворените в нея таблетки. Той потръпна.

— Има горчив вкус — каза той.

Стаята беше малка, само с един стол. Франк седна на леглото и погледна към белите си обувки.

— Трябва да измислим едно име — каза Рут, като се обърна към прозореца.

— За какво? — попита той учудено.

— За патенцето. Трябва да има име, а след това — и едно твърдо сварено яйце, нарязано на ситно. Това обичат пиленцата — каза Рут.

Франк взе телефона и поръча едно твърдо сварено яйце.

— Закусил ли си? — попита Рут.

Той седна отново на кревата.

— Най-добре би било да го наречем Конфуций — предложи той.

Рут смръщи чело.

— Може би е женско — каза тя.

Франк не слушаше. Конфуций писукаше нежно в ъгъла. Рут коленичи и го погледна.

— Той спи — каза тя с въздишка. — Говори насън.

Когато стана отново и приглади дрехите си, тя почувства погледа на Франк върху себе си.

— Какво малко червейче си ти мъниче! — каза той от леглото. — Какво джудженце, което е пътувало самичко до Китай. Едно такова джудженце — Sans peur et sans reoroche[3].

Леглото беше широко. То заемаше по-голямата част от стаята. Франк се изтегна и затвори очи.

— Още ли те боли глава, или аспиринът ти помогна? — попита Рут.

— Мина ми. Чувствам се добре — измърмори Франк, без да отвори очи. — Сега, когато си тук, Рут, нищо вече не ме боли.

Тя отиде при него и сложи ръката си на челото му. Усещаше как пулсира кръвта в слепите му очи. Той хвана ръката й и погали лице в нея.

— Колко хубаво! — промълви той. — Хладна и тъй… чиста!

Обви ръката си около кръста й и я притегли долу. Рут започна да се свлича през някакво шеметно, вихрено, яркочервено, отдавна изгубено щастие, докато устата й се впи в неговата.

Но в момента, когато я целуваше, Франк не чувстваше нищо друго освен безнадеждна отчужденост, както и палещия, отровен, ненаситен, неутолен копнеж към друга жена.

[1] Боже мой (фр.). — Б. р. ↑

[2] До скоро виждане, скъпа (фр.). — Б. р. ↑

[3] Без страх и укор (фр.). — Б. р. ↑

IX

Градината на покрива на хотел „Шанхай“ беше винаги претъпкана след театър. Половината от нея беше покрита с брезент с ръждивокафявия цвят на китайските корабни платна, а голям брой маси бяха поставени под слънчобрани с весели цветове извън сянката на брезента и правоъгълник около един водоскок, който донякъде разхлаждаше въздуха. Дърветата и плъзгащите растения в големи китайски маслени саксии изглеждаха повехнали, макар че редовно ги пръскаха с вода. Дори подът, покрит с големи гладки плочи, беше мокър и лъщеше от вода. Внимателни дребни китайски келнери се въртяха около масите с охладени бутилки и с благоуханен горещ чай за обитателите на британската концесия. Един струнен квартет свиреше невидимо в тънко pizzicato[1], което беше напълно удавяно от обърканото бърборене на разговорите.

Четирима американски търговци — хитри, с посивели коси и зорки очи, седящи на една маса с високи регали пред себе си:

— Ако сега дойде, ще бъде по-сериозно, отколкото през тридесет и втора. Америка не може просто да скръсти ръце и да гледа.

— Това, от което имат нужда японците, е една монроева доктрина за Азия. Азия за азиатците. Дори и това трябва да копират от нас.

— И тогава световният пазар ще бъде наводнен чрез дъмпинг с японски стоки. А какво ще стане с целия този американски капитал, хвърлен в Китай? А какво ще стане с петрола? Ако Япония сложи в джоба си Китай, кой ще купува нашия памук?

— Америка е длъжна да закриля своите поданици на суша и по море и Търговската камара ще се погрижи за това.

— Да, но ни се казва, че онези, които въртят търговия в чужди страни, правят това на свой риск.

— Законът за неутралитета.

— Демократичните страни трябва да си сътрудничат здраво срещу японския фашизъм, защото иначе ще загинат.

— Само едно нещо може да се направи: да се натрупат колкото е възможно повече пари и колкото е възможно по-бързо след това да се изнесат в Щатите.

— Всички го казваме — а все пак сме вече тридесет години в тази адска дупка.

— Моята жена не би могла да живее сега без шест прислужници.

Двама китайски търговски посредници, единият в европейско облекло, другият с необикновено добре скроен жакет без ръкави върху дългата копринена роба:

— Винаги съм казвал: по-добре куче в мирно време, отколкото човек по време на война.

— Кметът на Пекин е бил подкупен. Той е оставил японците да влязат в града, без да го отбранява. Той просто е отворил вратите на града.

— Това няма никакво значение. Северните провинции бяха отдавна японски. Това значи само легализиране на контрабандите през дупката, отворена на север.

— Единственият въпрос е кога ще направим по-добра търговия — когато вървим с японците или когато сме против тях? Който ми дава мляко, той ми е майка.

— Нека забравим тези дребни неприятности. Един човек, на когото бях в състояние да направя незначителна услуга, ми изпрати една мандаринова риба, а моят готвач е артист в готвенето й с кафяв сос. Ще имам ли удоволствието от вашата компания тази вечер…

Друга група интелектуалци, бели хора, китайци, един млад сиамец, една норвежка с червена боядисана коса:

— Ако опиумът не бъде премахнат, Китай не може да бъде спасен. Това е един ужасен, неизкореним национален порок.

— Като пиянството в Америка. Не забравяйте забраната на алкохола. Забраната означава само покачване на цените и на консумацията.

— Алкохолът прави хората глупави, а пияниците отиват у дома си и заколват жените си. Опиумът ви прави мъдър и благ.

— Казват, че опиумът оказва еротично въздействие.

— Глупости, той прави човека импотентен.

— Аз пуша по осем лули на вечер и ръцете ми не треперят. Вие пушите по четиридесет цигари, но ръцете ви треперят.

— Противоопиумната служба върши много добра работа. Така поне се чува.

— Разбира се. От време на време отсичат главата на петдесет души неизлечими пушачи. Дават им опиум, преди да сторят това — за да направят смъртта им по-приятна.

Четири стройни и елегантни китайки под брезента, ядейки замразени плодове:

— Ръкавите сега се носят по-къси. Шивачът ми копира ръкавите на Ана Мей Уонг.

— Зелена коприна с бамбукова вейка от кадифе чак до долу, на разпродажбата у „Синсийр“, истински оказион.

— Ако съпругът ми доведе наложница в къщата, бих го застреляла.

— Американския метод. Чухте ли сказката на професор Чейфонг? Изглежда, свободната любов е единствената възможна система за модерните хора.

— Ние имаме нужда от мисионери за пропаганда на контрола на ражданията.

Двама китайци фанатици, седящи над своите чашки от фин порцелан с жасминов чай:

— Китай за първи път е обединен. Един обединен Китай е непобедим.

— Четиристотин милиона души. От труповете си ще издигнем стени срещу японците. Началото е сложено.

— Ние имаме хората и търпението. След петстотин години Китай ще бъде най-добрата страна в света. О, колко късо време са петстотин години.

— Така. Десет хиляди години живот, приятелю мой!

— Благодаря ви, достопочтени първородни. Десет хиляди години щастие и доволство!

Глъчката от гласове, шум и откъслеци от разговори:

— Казват, че Мей Ланг Фанг остарял. Нюйоркската борса показвала спадане. Който и да спечели войната, едно е сигурно: ние, белите, можем само да изгубим. Това е краят на екстериториалността. От какво ще живее Индия, ако няма да можем вече да изнасяме опиум? Никога вече Китай няма да бъде третиран като колония. Китай — каква безнадеждна каша! Китай — каква чудна страна!…

Оптимисти, песимисти, западняци, хора от източните провинции, мъже, жени, европейци, американци, ориенталци. Смелост и страхливост. Идеализъм и алчност. Вражда и любов. Хора от всякакъв вид и цвят. Гласове, шум, смях, trisstesse[2], чай, уиски. Пълният оркестър на всички представители на човечеството: това беше времето за чай в покривната градина на хотел „Шанхай“.

Малко преди четири и половина Рут Андерсън влезе в градината на покрива и доста смутено погледна елегантния оберкелнер, който летеше пред нея.

— Търся мистър Тейлър — каза тя, след като огледа всички маси и не намери Франк.

Беше облякла най-хубавата си рокля — бяла коприна, цялата импримирана с цветя, шестнадесет долара и деветдесет и пет цента. Мадам Тисо, която всеки следобед емигрираше от хола зад плодородните полета на покривната градина, започна да маха с ръце:

— Елате, мое дете, елате тук. Ако нямате нищо против компанията на една самотна стара жена.

— Това ми доставя удоволствие — каза Рут нерешително. Тя наистина не съжаляваше, че ще има като закрила белокожата стара дама.

— Съвсем сама? И то още първия ден? — запита мадам, мъчейки се да подуши каква е работата.

— Франк скоро ще дойде. Той е още в магазина. Аз не искам да занемарява работата си заради мен.

— О, колко сте разумна! Великолепно! — каза мадам.

— Айскафе — каза Рут на келнера. Тя се огледа наоколо и задиша по-леко. — Тук е по-хладно, трябваше да донеса със себе си Конфуций.

— Ах, вие изучавате Конфуций — попита мадам одобрително. — Той е съвсем излязъл от мода. Само ние, европейците, го четем понякога.

Рут не я разочарова. Келнерът донесе кафето и тя го засърба с удоволствие през сламката.

— Как ви хареса Шанхай? — попита мадам.

— Твърде много — тоест аз още не съм видяла много неща от града. Франк ме заведе в магазина си и ме представи на Б. С. Думата ми е за мистър Скот, той ще ни венчае. Беше много мил. Жена му ни помага да си намерим някое малко жилище. Обикнах го много.

— Хората са въпрос на вкус — каза мадам. — А за кога е определена сватбата?

— За събота — каза Рут, — Франк ще получи една седмица отпуск, а Б. С. ще ни заеме яхтата си за медения месец. Не е ли романтично?

— В събота — alors[3]. А дотогава ще живеете en celibalaire[4] — попита мадам.

Рут не отговори. Тя се зае пак с айскафето, което не беше толкова студено, както би трябвало да бъде.

— Но как може такова нещо, китайци и европейци да седят заедно? — попита тя. — Аз мислех, че това не се прави.

— Така е само от няколко години насам, мое мило дете. Но с расови предразсъдъци човек не напредва, а за търговията е по–добре да бъдем ларж.

— Аз нямам расови предразсъдъци — каза Рут бързо. — В моята болница ние нареждаме хората от всякакъв цвят един до друг. Когато са болни, те са равни помежду си.

— Да. Или когато имат пари? — запита мадам. — Вие сте били милосърдна сестра, нали, мадмоазел? Много романтична професия.

Рут си помисли за всички нощни гърнета, които беше изпразвала в течение на своята кариера, и не можа да не се засмее.

— Ето че иде и Франк — каза тя, като се изправи на стола си от радост. Той изглеждаше по-малко изнурен, отколкото сутринта и сияеше в свеж бял костюм без никаква гънка. Той веднага видя Рут и тръгна бързо към нейната маса, приглаждайки назад, както вървеше, хубавата си тъмна коса, макар че тя беше достатъчно пригладена.

— Ето ви най-сетне — каза той. — Добър ден, мадам Тисо. Хареса ли ти се нашият магазин, миличка? Може би на пръв поглед не изглежда особено голям, но през последните дванадесет месеца ние направихме голям напредък. Ти завладя напълно сърцето на стария човек, казано между другото. Надявам се само, че мисис Б. С. няма да ревнува.

Франк говореше много и твърде бързо, и то със същата онази изкуствена усмивка, която беше обезсърчила Рут сутринта.

— Едно шотландско — веднага! — поръча той.

Щом келнерът го донесе, той го гаврътна, потръпна и поръча друго. Рут го гледаше изненадана.

— Скоро и ти ще откриеш същото — каза той. — По това време в Шанхай човек има нужда от нещо ободрително.

Той изпи втората си чашка уиски и продължи да прави една след друга нервни, банални бележки.

Беше видял Хелен още в първия момент на пристигането си в покривната градина — или по-точно, не беше видял нищо друго освен Хелен. Тя стоеше с група господа и дами англичани до парапетите, които обграждаха покрива, и слушаше забележките на един слаб, сивокос господин, сър Хенри Кингсдейл-Смит, който оглеждаше реката и панорамата долу с военен бинокъл и същевременно разговаряше с разперени длани. След това той подаде бинокъла на Хелен. Тя го нагласи с усмивка и покорно загледа към военните кораби в реката.

Франк инстинктивно седна с гръб към тази група, която във всеки случай беше отделена от него чрез много маси, слънчобрани и хора. Въпреки това нежните краища на добре оформените му уши започнаха да горят и той говореше непрестанно, за да заглуши нещо, което не можеше да чуе никой друг освен той самият.

— Какво е екстериториалност? — попита Рут. — Всички говорят за това, а аз се чувствам тъй глупава!

— Екстериториалността — докато съществува, е договорното право на някои чуждестранни нации да се заселват в определени области или градове и да се подчиняват само на законите и юрисдикцията в тяхната собствена страна. Ако ти имаше някаква представа за онова, което става в китайските съдилища и затвори, щеше да разбереш, че не е възможно нищо друго. Но китайците се държат така, като че ли нашите привилегии не са нищо друго освен циреи по тялото им. Така ли е, мадам? — обясни Франк твърде усукано. „Прилича на жилеща коприва“, помисли си той, когато почувства, че очите на Хелен са устремени към тила му.

— Нещата стоят съвсем иначе — каза мадам. — Първоначално екстериториалността не е била привилегия, а унижение за чужденците. Китайците били твърде горди, за да позволят на варварите да живеят в техните градове. Чужденците е трябвало да се заселват извън градовете, в мочурести, отвратителни места, които били строго обозначени, а китайските чиновници не са искали да имат нищо общо с тях и с техните законни спорове. Така е започнал Шанхай. Естествено, сега те съжаляват и се оплакват гласно и горчиво.

— Колко интересно! — каза Рут, като гледаше жената, изправена зад стола на Франк.

— Аз винаги съм мислил, че… — каза Франк и спря да говори. Хелениният парфюм го беше стреснал.

— Добър ден, Франк. Добър ден, мадам Тисо.

Тя носеше къса бяла рокля и държеше в ръка шапката си. Косата й беше доста разрошена, сякаш беше прокарвала ръцете си през нея, сякаш беше преминала през някаква буря, сякаш идеше направо от любовник. Франк проклинаше сърцето си, което беше започнало да бие толкова силно, че Рут сигурно щеше да го чуе.

— Добър ден, Франк — каза Хелен.

— Добър ден — каза Франк.

Мадам Тисо се радваше на положението. Тя радостно се зае лично да запознае двете жени.

— Мисис Ръсел, мога ли да ви представя мадмоазел Рут, малката годеничка на нашия приятел? Те ще се оженят в събота — ще отпътуват за Съчоу, ще прекарат медения си месец в една яхта — аз не мога да не се възхищавам, намирам, че женитбата е очарователно нещо. Не искате ли да седнете при нас, мисис Ръсел?

— За малко — каза Хелен. — Трябва да се върна при своята компания. Сър Хенри е тиранин и ще ни замъкне на коктейл. Има нещо канибалско в английската колония тук, не мислите ли? Аз поне изпитвам такова чувство, като че ли ще ме изядат жива.

При тези думи Хелен седна до Рут и я погледна с отчаяна любезност.

— Много се радвам да се запознаем — каза тя. — Франк ми е говорил много за вас.

— Мисис Ръсел и мосю Франк са големи приятели — намеси се мадам, пламнала от радост при създаденото положение.

Франк поднесе към устните си празната чаша, но с големи усилия можа да възпре ръката си да не трепери. Това убягна от вниманието на Рут, но не убягна от вниманието на Хелен.

— Франк беше много любезен и един–два пъти услужи на съпруга ми и на мен като наш водач — каза тя на Рут. — Вярно е, че Боби много обикна Франк. Това е странно, защото поначало той не може да търпи американците.

— Мистър Ръсел е брат на лорд Ингълууд — каза мадам за обяснение.

Рут направи слаб, почтителен поклон пред Хелен; правеше й дълбоко впечатление, че Франк има такива видни приятели.

— Доставяше ли ви удоволствие пътуването? — попита Хелен.

— Много голямо — отговори Рут.

— А как ви харесва Шанхай? — продължи Хелен само за да каже нещо.

— Още не съм видяла града — каза Рут. Тя мислеше напрегнато, понеже би искала да каже нещо разумно. — Франк ми подари едно малко патенце, много сладко. Нарекохме го Конфуций — съобщи тя.

— Колко очарователно! — каза Хелен с несигурен глас. Сега тя гледаше Франк в лицето и зениците й се разшириха толкова много, че очите й станаха съвсем тъмни. — В събота, значи… — каза тя. Това звучеше така, сякаш тя беше сама с него.

Понеже Франк не отговори, настъпи кратко мълчание.

— Келнер! — извика Франк. — Още едно уиски. Вие какво ще поръчате? — попита той Хелен.

— Една вана, пълна с лед — каза тя мигновено.

Рут се засмя вежливо.

— Какъв чудесен парфюм имате, мисис Ръсел! — намеси се тя с неловко усилие да бъде избегнато ново мълчание.

— Така ли мислите? — попита Хелен небрежно. — Правен е специално за мен в Париж. Там има един химик, който е открил индивидуални благоухания; парфюм с монограм нарича той това. Отначало ви разглежда, след това ви прави няколко посещения и разговаря с вас и когато почувства, че е схванал вашата личност, приготвя вашия специален парфюм. Много снобско, нали?

— Какви ли работи не правят днес… — каза Рут.

Хелен гледаше Франк дори когато говореше с Рут.

— Ако искате, с удоволствие ще ви дам малко от моя — каза тя. — Макар наистина да мисля, че ние никак не си приличаме. Но контрастът придава очарование, нали, Франк?

— Мъжете не разбират от тези хитрини — каза в отговор мадам Тисо.

Франк потръпна, като си помисли, че парфюмът на Хелен ще застане между него и Рут като невидим, дразнещ и погубващ сърцето дух.

Сякаш в отговор на неговите мисли, Хелен каза:

— Интересно. Няма нищо тъй печално, както някой парфюм или някоя стара грамофонна плоча, които ви напомнят за някоя сцена или за някой човек!

Рут попита вежливо.

— В Шанхай ли живеете, или сте временно тук, мисис Ръсел?

— Ние сме пътници — каза Хелен. — Ние сме скитници и цигани. Никъде не оставаме дълго. Вместо да завързваме приятелства, ние събираме адреси на хора, на които изпращаме илюстровани пощенски картички. Във всеки град познаваме най-добрия хотел, английската колония и улиците, където са публичните домове, защото те винаги се смятат за една от забележителностите. Винаги ви остават малко чуждестранни разменни монети, от които не можете да се отървете и Кларксън ги събира, за да ги занесе у дома си. Кларксън е моята камериерка. Главата ми е точно като нейната кесия: в нея няма нищо друго освен остатъци. Остава по малко от всяка страна, от което не мога да се отърва. Не, няма да останем дълго тук. Ако ми дадете адреса си, Франк, ще изпратя и на вас една пощенска картичка за Коледа, може би. Думата ми е за новия ви адрес. Стария ви адрес имам някъде. Да, аз наистина би трябвало да нося от онези ленти, които се виждат по погребалните венци. „Сбогом, докато се срещнем отново“ — нали така пише на тях?

Тя спря, защото, докато говореше, почувства, че вълна от сълзи се надига у нея.

— Мисля, че бих искала малко водка — каза тя кротко на Франк.

— Келнер, една водка — извика той, — и още едно уиски.

Рут беше слушала с учудване и страхопочитание. „Бих си дала малкия пръст, само да бих могла да говоря такива интересни неща“, мислеше тя, обзета от скромност.

— Ние ще направим много скромна сватба — каза тя. — Мисис Скот ще организира всичко в своята градина: церемонията, обяда — ще присъстват само неколцина приятели. Ако в събота сте още тук и ако това няма да ви отегчава, ще бъдете ли така добра да ни направите удоволствието?

— Благодаря ви. Аз знам как да ценя такава проява на приятелство — каза Хелен с ирония, с която обиждаше само себе си.

Мадам Тисо се наслаждаваше на това от дъното на душата си.

Франк извади носната си кърпичка, избърса първо ръцете си и след това изтри челото си.

— Къде е мистър Ръсел? — попита мадам, за да промени темата на разговора.

— Пише писмо на майка си, а това е винаги една тежка церемония — каза Хелен. — Но той не ще се забави още много. В момента, когато барът се отваря, той получава телепатичен удар.

— Той обича да скита с малкия пианист, нали? — попита мадам.

Хелен я погледна с вдигнати вежди, сякаш искаше да попита: И това ли знаете вече? Франк потърси под масата ръката на Рут — тя му беше необходима за опора. Рут не забеляза.

Той искаше да хване ръката й, защото му беше мъчно за нея, защото тя беше тъй дребничка и не подозираше нищо, защото беше като дете, което иска да играе, а не знае правилата на играта Рут изглеждаше до Хелен като чаша вода до океана; едно малко цветче редом с джунглата. Така поне мислеше Франк, когато протегна ръката си към нея. Всичко у Хелен беше неопитомено, неопитомимо и пленително. Рут може да дава аспирин и това е почти всичко, мислеше той с несправедливото огорчение на мъжа за жената, която му принадлежи, докато се възхищава само от жената, която не може да има. В момента, когато мадам Тисо се съжали над него и отклони от него Хелен, той се почувства като давещ се, който се е издигнал още веднъж над повърхността на водата и е поел малко въздух, последния дъх, преди да загине. „Аз не мога, не мога да се оженя за Рут, мислеше си той. Не мога да се откажа от Хелен. Това не е възможно. Не мога да направя това.“

Очите на Хелен бяха вперени пак към него — умолителни, нежни и патетични. През масата с всички нейни чаши, цигари и чинии, сред всички тези хора в градината на покрива, пред самите очи на Рут техните очи се прегръщаха — безсрамно, ненаситно и отчаяно.

— Ето мистър Мурата — каза Рут. И в добротата на своето сърце, с инстинкт, който не можеше да потисне, тя махна с ръка на дребната фигура с бял ленен костюм, макар да си спомни — твърде късно — че Франк не може да го търпи.

Мурата се колебаеше на вратата, която водеше от стълбището към градината на покрива, и с учудване се оглеждаше наоколо през дебелите стъкла на очилата.

— Всички маси са заети — каза един келнер, като се стрелна покрай него.

Мурата се усмихна с най-добрата си японска усмивка. Точно в този момент Рут му махна с ръка и той с благодарност се отправи към тях. Друг келнер, като притича край него, изцапа с ягодов сладолед белия му костюм, без да се извини. Мурата изглеждаше жалко дребен и смутен, когато с късите си криви крака се приближаваше усърдно към масата. И макар Рут да съжаляваше, че му е дала знак, тя не можеше да поправи това, че се беше явила на бял свят с един неизкореним инстинкт към всичко, което е болно, слабо и безпомощно.

— Това е мистър Мурата. Здравейте, мистър Мурата!

— Здравейте, мис Андерсън. Здравейте, мистър Тейлър — каза Мурата. — Надявам се, че не ви причинявам безпокойство — каза той, като притегли напред един стол и седна.

Никой не го беше поканил да седне. Рут гледаше умолително Франк и отчаяно — мисис Ръсел. Твърде късно й мина през ума, че англичаните са обладани от унищожителна расова гордост.

Мистър Мурата изгледа всички последователно. Той имаше широка японска усмивка, разкриваща всичките му зъби, но нямаше зрение — само някакво отражение на късното следобедно слънце в кръглите стъкла на очилата.

— Здравейте, Елена! — каза той.

Хелен Ръсел го изгледа студено. Той сложи на масата пред себе си една черна чанта.

— Къде сме се виждали по-рано? — попита тя японеца.

— В Париж — каза мистър Мурата. — Не си ли спомняте Йошио, Елена?

— За европейците е трудно да различат едно японско лице от друго — каза Хелен почти обидена. — Вероятно затруднението е взаимно. И мисля, че сте се припознали, мистър Мурата.

— Има лица, които човек никога не може да забрави, Елена — каза Мурата обезсърчен. — Аз съм Йошио. Ние четяхме заедно Рембо. „Le Dormeur du val“[5]. Не си ли спомняте? Боже мой, Париж — Рембо! „Les parfunis ne fout pas frissouer sa narine; il dort rouges an cote droit“[6]. Не може да сте ме забравили, Елена. Дори ако моята незначителна личност е изчезнала от вашата памет.

Той скръсти ръце върху черната си чанта. Всички го гледаха слисани. Сред внезапната тишина на тяхната маса музиката ненадейно засвири големия валс от „Веселата вдовица“, а откъм улицата далече долу, осемнадесет етажа под тях, но все пак рязко и високо се разнасяха виковете на китайчетата, които продаваха английските вечерни вестници.

[1] Свирене с пръсти на струнен инструмент, а не с лък (ит.). — Б.р. ↑

[2] Тъга (фр.). — Б.р. ↑

[3] Тогава (фр.). — Б.р. ↑

[4] Ергенски (фр.). — Б.р. ↑

[5] „Спящият в долчинката“, стихотворение от Рембо. — Б.р. ↑

[6] Не трепва с ноздри от парфюма на тревите. На слънце спи, ръка отпускал на гърдите, спокоен, сб. „Френска поезия“, „Народна култура“, С., 1978. ↑

X

Йошио Мурата имаше лош ден и пристигна в покривната градина на хотел „Шанхай“ в състояние на смущение, загдето по рождение и възпитание беше срамежлив, скромен и резервиран. Но именно на него — слабия и безцветен човек, надживял брат си, брат, чиято смърт го поставяше в толкова по-ярка светлина — събитията на деня бяха възложили една задача, която го принуждаваше да се държи зле и да говори невъзможни и нетактични неща. Той прикриваше своя срам и своята безпомощност зад очилата си, зад усмивката си и зад редовете на едно френско стихотворение. Йошио Мурата беше дошъл в Шанхай с инструкции да отседне в хотел „Шанхай“, където беше запазена стая за него, и след това да отиде при някой си Нобору Ендо в Пинги стрийт и Янгцъ По, от когото щеше да получи по-нататъшни заповеди. Но всичко беше започнало лошо и ставаше все по-лошо и по-лошо, колкото повече денят напредваше и наближаваше вечерта.

Беше пристигнал тази сутрин с куфарите си в хотел „Шанхай“, но никой не се интересуваше от него, а китайските пажове минаваха бързешком, сякаш бяха заети с по-важни гости. Така най-сетне той пренесе сам багажа си през хола и го сложи на каменния под пред дългата маса на чиновника по посрещането на гостите. Той извади автоматичната си писалка, за да запише името си, но чиновникът, мазен грък, каза внезапно:

— Съжалявам, сър, нямаме свободни стаи.

— Моята редакция е ангажирала с телеграма стая за мен — каза Йошио в смущение, макар и усмихвайки се. — Моето име е Йошио Мурата, от „Морнинг сън“ в Токио. Моля, проверете резервациите си.

— Съжалявам — каза гъркът. — Ние не можем да приемаме никакви резервации. Целият хотел е пълен. Може би ще се опитате да получите стая в „Микао“.

Той остави Йошио и се обърна към една дребна, набита жена, която, изглежда, се състоеше изцяло от копринени панделки и говореше испански. Тя получи стая.

Йошио преглътна обидата външно усмихнат, но кипящ отвътре. „Миако“ беше второстепенен хотел близо до Северната гара, посещаван от незначителни японски търговски пътници.

— Къде е телефонът? — попита той един по-млад чиновник, който бездействаше зад масата и разглеждаше ноктите си.

— До ескалатора — каза чиновникът, без да му обърне внимание.

Йошио почака пред телефонната кабина, докато завърши разговора си една млада, елегантна китайка. Кабината беше пропита от нейния парфюм, когато най-сетне влезе в нея. Постави пред себе си бележника си със записания адрес и телефонния номер на мистър Ендо. Имаше поразително много Ендовци в Шанхай. С монета в ръка, той си повтаряше номера и първо се облегна на стената и въздъхна дълбоко. Беше един от онези несръчни хора, които се бояха от телефона. Понеже очакваше усложнения винаги, когато говореше по телефона, те винаги се явяваха. Той извика отчаяно в слушалката номера, не можа да разбере наставленията, които му се дадоха с висок китайски глас, и пусна монетата не когато трябваше. Връзката не се получи. Трябваше да започне отново и да преживее втори път същото мъчение. Не беше изненадан, че работата не вървеше, защото дори в Токио телефонирането не беше просто нещо. Струваше му се, че е прекарал цели часове в кабината, а връзка все още не се получаваше, а отвън пред стъклената врата на кабината се събираха все повече и повече хора, чакащи за телефон. Един брадат възстар господин с вид на французин изгуби търпение и започна да барабани по стъклото. Йошио проведе разговора си при този съпровод и едва можа да разбере отговорите, които получаваше.

— Моето недостойно име е Мурата. Йошио Мурата от „Морнинг сън“, Токио. Насочиха ме към вас, уважаеми мистър Ендо. От вас трябва да получа по-нататъшни инструкции. Трябваше да отседна в хотел „Шанхай“, но там не искат да ми дадат стая. Какво да правя? Какво? Какъв беше вашият уважаем отговор? Не мога да разбера вашият уважаем глас… „Миако“ и след това ще си направя честта да ви посетя в уважаемия ви магазин. Благодаря, благодаря ви.

Той беше изпотен и зачервен, когато излезе. „Приличам на пиявица“, помисли си той с досада, когато зърна лицето си в едно огледало. То изглеждаше подпухнало. Куфарите му още бяха пред масата на приемното бюро. Никой не искаше да му ги носи. Той ги взе сам и се отправи назад.

Мурата застана на плочника пред въртящата се врата на хотела, сложил куфарите до себе си. Няколко таксита минаха край него, без да спрат. Един малък китайски вестникопродавач с извънредно мръсна външност се изплю така изкусно, че изцапа белите панталони на Йошио. Прилоша му от погнуса, стомахът му се качи в гърлото и с големи усилия можа да възстанови нормалното си състояние. Китай беше страна, която го погнусяваше физически: мръсотията, вонята, кипящото безредие по улиците. Най-сетне едно такси спря и се съгласи да го вземе.

— Хотел „Миако“ — каза Мурата.

Той не беше добре запознат с местния китайско-английски диалект, макар да знаеше наизуст цели страници от Байрон, както и Шао дзъ. Мина много време, докато шофьорът на таксито го разбра и най-сетне трябваше да се намеси хотелският вратар, преди той да тръгне. Излязоха от Международната колония и през многолюдни улици с малки, мръсни магазини отидоха при Северната гара. Там, в една странична улица, беше хотел „Миако“.

Съгласиха се да му дадат стая, но неохотно, а в държанието на директора и дори на прислужниците, които най-сетне го освободиха от куфарите му, не личеше и следа от японска вежливост.

Невъзпитани като американци, мислеше той сърдито. Винаги му правеше силно впечатление по време на пътуванията му колко бързо неговите сънародници изгубваха фините си маниери, които ги отличаваха в собствената им страна.

Въздухът в стаята му беше задушен, а мебелировката — проста. Той пусна в движение електрическото ветрило, но след няколко колебливи завъртания то спря. Отвори вратата към дървената веранда, която заобикаляше сградата. Двама японски търговци седяха там, веейки си с ветрилата и разговаряйки песимистично.

— Военната партия трябва да бъде изолирана — казваше единият от тях. — Те са запалени глави, неуравновесени хора, които хвърлят страната във война, за да могат да се отличат и да получат повишение. По-рано поне флотата пазеше самообладание. Сега се стигна до там, че армията и флотата се надпреварват взаимно кой да изстреля повече гранати…

— Все пак, все пак, уважаеми приятелю мой, вие трябва да се съгласите, че Япония не може да стои със скръстени ръце, докато нашите стоки са бойкотирани. На това наше преследване от страна на китайците трябва да бъде сложен край, ако е необходимо — чрез наказателни мерки.

— Бойкотът съществува само на книга, затова ние сме в Китай. Китайците пишат, държат речи и свикват събрания, разлепват плакати, но с това се и задоволяват. Никога не се стигна до акция. Случвало ли се е да се запознаете с уважаемите цифри на японския износ за Китай през изтеклата година?

— В много отношения имате право, уважаеми сър. Все пак остава да се види дали валящите яйца са добра пропаганда за нашата търговия.

— С една трета от парите, които струва една война, човек би могъл да купи всички северни провинции. Но младите офицери искат слава, а не печалба.

Йошио затвори вратата. Въздухът навън не беше по-добър. Простонародното име на самолетните бомби му подсказваше, че двамата бяха отдавна запознати с Шанхай. Той не проявяваше любопитство към техните мнения. Те говореха това, което всеки в Япония мислеше мълчаливо. Като журналист, поради цензурата не можеше да използва такива разговори, освен това казаното беше твърде очевидно, за да бъде интересно.

Хотел „Миако“ не беше достатъчно модерен, с баня към всяка стая, затова Мурата тръгна в кимоно по тъмния коридор, за да намери общата баня. Душът отначало отказваше да работи, а след това се изля внезапно над главата му, преди да се е разсъблякъл. Това беше втората му баня тази сутрин, защото, макар че току-що беше пристигнал, той се чувстваше мръсен като китаец; след това се върна в стаята си треперещ. След като се облече, той се разгледа в огледалото и се почувства малко по-бодър. Гореше от нетърпение да разбере каква беше мисията, с която трябваше да бъде натоварен. В манджурската война беше научил много работи. Надяваше се, че ще го пратят пак в северните провинции като кореспондент на вестника.

Този път той получи веднага такси, защото хотелът беше свързан с японски гараж.

— За пръв път ли благоволява уважаемият клиент да бъде в Шанхай? — попита шофьорът с неудържимото любопитство на простите хора. — Не? Пристигнали сте днес с парахода? Какво мислят в уважаемото Токио върху уважаемата война?

Той вежливо задържаше дъха си между зъбите, за да не дразни уважаемия пътник с недостойното си дихание. С извърната назад глава, за да води разговора с изпитателен поглед, той караше колата през многолюдното движение на обедните улици. Йошио би предпочел шофьорът да държи вниманието си насочено към улиците, а не към своя пътник, но този човек явно страдаше от носталгия и искаше да вкуси от първа ръка всички новини от родината. Той бил родом от село Оками, близо до Киото, и неговите глупави родители били още живи, както каза той. Неговата глупава жена и двете му глупави дъщери живеели и работели в Путунг, на другия бряг. Всяка нощ той трябвало да прекосява реката с ферибота. Но какво можел да направи?

Нобору Ендо беше дребен, остроумен, пъргав господин с посивяла брада и мустаци. Името на едно голямо японско осигурително дружество беше написано със златни букви над вратата му. Вътре имаше рафтове с картонени кутии, които сигурно съдържаха търговски мостри. Мистър Ендо си даде само вид, че прави три поклона — с това церемониите свършиха. Йошио, който беше очаквал да се намери в някакво редакционно помещение се огледа наоколо с изненада.

— Обядвал ли сте вече?… Не? Препоръчвам ви „Фуджи“ за риба, а „Шигояма“ — за пилета. Или може би предпочитате западна кухня? Лично аз боготворя френската кухня — каза мистър Ендо бързо.

Той плесна с ръце и благовидно момче на около тринадесет години донесе английски чай. Йошио заключи по думите и движенията на мистър Ендо, че е образован човек, но изглеждаше, че той беше изхвърлил като баласт всички уморителни, церемониални изрази и мина направо към целта.

— Поръчението, което имам за вас, не е журналистическа работа, а по-скоро — как да се изразя… — нещо от личен характер — каза той, като търкаше бързо малките си ръце. — Аз съм, разбира се, свързан до известна степен с вашия уважаем вестник, но само по търговски работи; отношенията ми с него имат връзка с търговията в Китай, а не с литературната част. Наистина, на младини пописвах сегиз-тогиз по някое стихотворение, но прозата на живота ми отне тази дарба. Но нека стигнем сега до целта, уважаеми мистър Мурата…

Преди да е завършил изречението си, мистър Ендо отиде при една голяма желязна каса в ъгъла, която отвори с много завъртания в секретната ключалка.

— Вашата уважаема особа със застраховки ли се занимава? — попита Йошио, за да прехвърли мост над паузата.

— Между другото — отвърна мистър Ендо. — Между другите неща се занимавам и със застраховки. Но имам и по-важни задачи. — Той извади от касата една черна кожена чанта и като я постави пред него на писалищната маса, погледна Йошио право в очите.

— Правя всичко, което е по силите ми, доколкото моите недостатъчни и скромни ресурси ми позволяват да бъда от полза за своята страна — каза той.

Йошио изпи чая си.

— Пушите ли? — попита мистър Ендо. — Разбира се, че пушите. Трябва да ви помоля да ме извините. Понеже сам аз не пуша, винаги така глупаво забравям да предложа на приятелите си цигари.

Той побутна към Йошио една кутия японски цигари „Череша“ и му запали клечка кибрит.

— Научих, че след смъртта на вашия твърде високоуважаем брат вие сте се поставил в служба на делото — каза след това мистър Ендо. При споменаването на покойния Китаро той стана от стола си, за да направи поклон.

— Това беше неговата воля — каза Йошио.

Той не можеше да мисли за Китаро, без да усети странно усещане за горчивина. Колкото и безсмислена да беше Китаровата смърт, тя все пак му беше придала силен и романтичен блясък. Докато Китаро беше жив, той беше по-красивият и по-блестящият от двамата — по-млад брат, но син на по-силно обичана жена. Йошио беше обичал брат си, затова му беше приятно да бъде засенчван от него. Сега, когато Китаро вече го нямаше, за да притъпява острието на ревността чрез очарованието на своето присъствие, Йошио изпитваше понякога това чувство на горчивина. Мъртвият живееше много по-силно, по-бурно и по-ясно, отколкото живият. Йошио беше принуден да поеме отговорности, в които сам той не вярваше. Свещеното самоубийство с прадядовския меч беше превърнало едно детинско, зле обмислено дело в нещо, за което останалите живи трябваше да се борят. Сякаш след Китаровата смърт Йошио беше изгубил правото да живее свой собствен живот и трябваше да продължава братовия си недовършен живот.

Нищо от всичко това не можеше да бъде предадено с думи. То беше нещо, за което той не можеше да говори.

— Мога ли да знам какво е поръчението? — попита той.

Мистър Ендо седна срещу него и го загледа проницателно. Настъпи пауза. Електрическите ветрила бръмчаха в горещия въздух.

— Вие се познавате доста добре с уважаемата мисис Ръсел, нали? — попита той най-сетне, това звучеше небрежно и като обикновен разговор.

— Не, трябва да има грешка — отговори Йошио слисан.

По-възрастният човек пак го погледна остро и очите му сочеха като пръст между веждите на Йошио.

— Ние получихме доклад от Токио, че сте се срещал и сте разговарял с мисис Ръсел на една изложба на цветя и че по-късно са ви видели пак с нея в бара на хотел „Империал“. Разговорите, които сте водили с нея, са създали впечатлението, че познавате добре дамата.

— О… това беше Елена — каза Йошио с вежлива усмивка. — И през ум не ми мина да попитам за съпруга й. Как се нарича тя сега? Ръсел ли?

— Елена, това е вярно — каза мистър Ендо. — Елена Грубова преди различните й бракове. Сега Хелен Ръсел. Вярно е значи, че познавате тази Елена Грубова от няколко години и че добре я познавате? В Париж ли сте се запознали?

— Има ли това нещо общо със заповедите, които трябва да получа? — попита Йошио вежливо и усмихнато, но със смущение. Неговите две срещи с Елена в Токио бяха не само случайни, но донякъде и унизителни. Тя го беше поздравила вежливо и любезно, макар очевидно да не беше го познала. Тя беше единствената европейска жена, която той беше познавал някога интимно и значеше много в неговия живот. Понякога той я укоряваше за факта, че собствената му жена му изглеждаше отегчителна и неинтересна. Понякога подозираше, че странната пустота в живота му можеше да има нещо общо с нея, макар че не можеше да каже точно защо. Беше й подарил една корава сребърно зелена роба, която някога беше принадлежала на една принцеса от стария императорски двор. Но тя — това беше ясно — не беше го запомнила и той не значеше нищо за нея. Той седеше изправен, с ръце изпънати на масата. Неволно те заеха положението, което той като дете беше научил от дядо си.

— С една дума, работата е там, че тази мисис Ръсел е английски агент — каза мистър Ендо.

— О… — каза Йошио.

— Ние бяхме убедени, че не знаете нищо за това. От друга страна, вашето някогашно познанство с дамата ви прави особено подходящ за простата задача, която ви поверяваме и която, макар да е напълно безопасна, ще ви създаде престиж. Няма съмнение, че личното удоволствие, което ще изпитате при изпълнението на задачата, ще ви бъде достатъчна награда.

Мистър Ендо гледаше Йошио с усмивка на познавач. Йошио взе втора цигара, непосредствено след като изгаси първата в пепелника.

— Тази мисис Ръсел или Елена Грубова — както искате я наричайте — изпраща писмени доклади до военната тайна служба в Хуайтхъл. Тя върши това по дилетантски начин, като спорт. Вие знаете, че за англичаните спортът е всичко. Мисис Ръсел има огромно богатство и чрез брака си е влязла в семейство с политическо влияние. За нея може да се вярва, че не изпраща тези доклади за пари. Ние обаче мислим, че е препоръчително нейните доклади да са в наша полза.

— Разбирам — каза Йошио. Всъщност той не беше разбрал абсолютно нищо.

Мистър Ендо щракна и отвори ключалката на чантата, пак я затвори и побутна чантата към Йошио.

— В тази чанта има чертежи и планове, които сме направили ние и желаем мисис Ръсел да ги изпрати в Лондон — каза той, милвайки и потупвайки чантата като живо същество. Мистър Ендо имаше гъвкава и еластична, маймуноподобна уста, която свиваше при особена радост.

Йошио се мъчеше да свикне с това ново и неочаквано положение, в което се беше оказал.

— И какво трябва да правя? — попита той.

— Това е най-простото нещо в света. Ще се срещнете с мисис Ръсел по любезен начин, случайно, като в Токио. Ръселови са отседнали в хотел „Шанхай“, както можете да предположите. Жалко е, че не са могли да ви дадат стая там; в момента има толкова много подземни течения в този град! Но както и да е, ще има множество възможности да се срещнете с дамата случайно. Всъщност трудно би било да избегнете да се срещнете с мисис Ръсел, в бара или в хола. Е, добре, вие ще се срещнете с мисис Ръсел, ще останете учуден, ще бъдете очарован. Ще възобновите старите си приятелски връзки. Ще загатнете, че сте в Шанхай с някаква важна тайна мисия. Тогава мисис Ръсел сама ще направи останалото; ние можем да разчитаме на това. Тя ще иска да разбере много работи от вас. Ще се опита да изтръгне с ласки някои неща от вас. Няма да ви е потребен голям драматически талант, за да я убедите, че пред нея нямате тайни. Ще й дадете възможност да види, че тази чанта съдържа документи с голяма важност. Тогава мисис Ръсел ще я открадне. Тя ще копира скиците и плановете, ще изпрати копията в Лондон и под невинен претекст ще върне чантата. Вие ще се направите, че не сте забелязали нищо. Тя ще запечата вашето старо приятелство с няколко коктейла в бара на хотел „Шанхай“. Това ще бъде краят. Тогава ще можете да се върнете в Токио или да останете тук, в случай че стане нещо от журналистически интерес. Надявам се, че тази мисия ще ви достави удоволствие.

Йошио беше следил тези плавни инструкции смръщен от недоумение.

— Аз съм недодялан, неловък човек и не знам дали ще бъда в състояние да извърша това, но, общо взето, не изглежда, че би било трудно — каза несигурно той.

— Има една мъчнотия в тази работа, една малка мъчнотия, която не мога да скрия от вас — каза мистър Ендо. — Не ви остава много време. Имаме основание да вярваме, че мистър и мисис Ръсел ще напуснат Шанхай веднага щом пукне пушка. Затова вие имате само — да кажа ли? — една седмица. Вероятно не дори и една седмица. Вземете чантата със себе си. Бих ви посъветвал още днес да направите опит да подновите отношенията си с мисис Ръсел. Докъде ще благоволите да допуснете да идат тези отношения, това е ваша лична работа.

Ендо се засмя цинично като светски човек, а Йошио вежливо се присъедини към смеха му.

— Не знам дали моето скромно разбиране е достатъчно — промълви той нерешително. — Аз съм глупав човек и нямам никакъв талант.

Мистър Ендо сметна това за обикновена вежлива формула и постави чантата в ръцете на Йошио.

— Ще видите — каза той. — Това е по-забавно от покер. В редакциите още ли играят толкова покер, както по-рано? Още една цигара? Не? Още малко чай? Вие сигурно сте гладен. Запомнете: „Фуджи“ за риба, а „Шигояма“ за пилета. Моите искрени благопожелания за щастлив изход на предприетото. Нали ще ми телефонирате за хода на работата! Никакви имена, разбира се. Ние можем да кажем например: хризантемите цъфтят. Добре, добре. Елате скоро пак и бъдете предпазлив. Аригато гозеймас.

Усмивки и поклони и Йошио се озова отново на улицата с чанта, пълна с фалшиви планове и в състояние на пълно объркване. Ех, да бях изпратен на фронта — мислеше си той нещастно. Колкото повече мислеше за своята задача, толкова по-малко годен се чувстваше да я изпълни.

Шофьорите на таксита в тази част на града не бяха тъй враждебни към японците, както в Нанкин роуд.

— Хотел „Шанхай“ — каза той унило.

По пътя купи всички вестници, които се продаваха. Чуждестранните вестници бяха предпазливи и умерени. Китайските избухваха в манифести и бомбастични заплашвания. „С меч в ръка ние обърнахме неприятеля в бягство“. „Това е борба, която ще продължи до последната капка наша кръв“. „Китай за китайците“. „Никакъв мир, докато е останал още един жив войник“. „Нашите мощни въздушни сили. Непобедимата Деветнадесета червена армия…“. Същото като в моето отечество, помисли си Йошио. Той сложи вестниците на седалката до себе си и затвори очи, за да мисли по-добре. Той трябваше да направи някакъв план, преди да се срещне с Елена. Дали тя още носеше, питаше се той, зелено сребърното кимоно, което й беше подарил в Париж? Нежният зелен цвят на коравата стара коприна на дворцовата одежда от Киото върху белокожата, червенокоса жена… Той бързо отвори очи, за да прогони видението, и отключи чантата. Не разбра нищо от плановете, начертани с червен и син туш, а още по-малко — от обясненията в цифри. Прочете няколко от вертикалните японски редове по края на листовете, но за него те не означаваха нищо. Шифър, помисли си той с отслабващ интерес. Забавлява се с мисълта да открие ключа, но я изостави.

Таксито беше пристигнало пред хотел „Шанхай“. Той остави вестниците и слезе от колата; за втори път през този ден се изправи пред ироничния грък от другата страна на масата в приемното бюро. Този път той бе уведомен, че мисис Ръсел беше излязла. Настоя да говори с камериерката й.

— Можете да попитате мис Кларксън — каза чиновникът от приемното бюро. — Нейният номер е 1852.

Още веднъж Йошио влезе в телефонната кабина и още веднъж отвън нетърпеливо се насъбраха хора. Разигра се дуел между неговия английски акцент и този на мис Кларксън — неговият излезе победител. Той напусна хотела, похапна в някакво малко кафене с френско име и неинтересна храна. Върху мраморната плоча на масата написа на жена си илюстрована пощенска картичка и забрави да я изпрати. Успя някак си да прекара часовете, докато дойде времето, което Кларксън беше посочила неопределено за връщането на господарката си.

Йошио Мурата се яви за трети път в хотел „Шанхай“. Този път изглеждаше възможно мисис Ръсел да е в компанията на сър Хенри Кингсдейл-Смит в градината на покрива. Той въздъхна дълбоко, когато се качи на ескалатора.

Беше пацифист, тръгнал по пътеката на войната. Съвсем сам, без топове, военни кораби или бомби, той си проправяше път във враждебната светска покривна градина на върха на крепостта, чието име беше хотел „Шанхай“.

XI

Лунг Йен се сърна у дома си уморен, мокър и щастлив, след като беше марширувал цели часове заедно с бой-скаутите, които развеждаха, за да им покажат града. Едва когато се изля проливен дъжд и те се разтичаха на малки групи към гарата и се качиха на влака от Хангкеу за Киангуан, той реши да се отправи за дома си. Три камиона с войници минаха с шум покрай него. Може би войната беше вече започнала. Йен размишляваше със своите откъслечни познания за света. Войниците бяха мръсни — каквито са винаги. От друга страна, децата войници, едно от които беше синът на Йен, изглеждаха тъй чисти, че това почти го плашеше.

Жалко беше, че шивачът Лунг и синът му бяха вече заспали, когато той пристигна в къщата, защото много му се искаше да им разправи, че синът му вече е пристигнал. Той мина предпазливо между леглата им и стигна в стаята си, без да събуди никого.

Преди да си легне, той още веднъж разгледа малкия автомобил и го пусна да върви. Струваше му се, че сега се движеше доста по-бавно, отколкото по-рано. Може би, мислеше си Йен с усмивка, и той е уморен през нощта, подобно на някой кули, който е трябвало цял ден да тича. Той избърса лицето си и събу мокрите си обуща. Погледна с недоволство мрежата против комари около леглото. Тя беше непрана и сива, почти черна на някои места, и дупките не бяха закърпени. Въздухът отвътре миришеше на застояло. Откакто беше видял тези чисти деца войници, той гледаше с нови очи на мръсотията. Но когато отдръпна предпазливо мрежата, той откри с радост, че жената на шивача беше постлала чист ленен чаршаф на леглото, и реши да спи на пода, та леглото да остане чисто за сина му. Освен това не беше свикнал да спи в легло и сега, му мина през ум, че безсънието му през последните няколко нощи може да се дължи на това. Макар и да се сви по обичайния начин с колене подгънати нагоре, както правеше между дръжките на своята, рикша, минаха дълги часове, преди да може да заспи. Чуваше барабаните, виждаше младите лица под широкополи шапки и мислеше за срещата със сина си. Едва когато зората проникна на сиви ивици през капаците на прозореца, сънят го надви.

Когато Йен се събуди, мина известно време, преди да разбере къде се намира. Потърси пипнешком дръжките на рикшата, преди да си беше отворил очите, и скочи на крака. Вежливото покашляне на жената на шивача зад вратата го върна към стаята, която трябваше да дели със сина си. Той беше цял в пот, сякаш сънят беше тежък труд, и бързо се избърса. След това отвори вратата. Любезната стара жена стоеше отвън с чаша чай в ръка.

— Десет хиляди щастливи години — каза тя смирено. — Донесох ти малко чай, за да сложиш добро начало на един добър ден.

Йен й благодари и като пое чашата в две ръце, изпи нейното топло съдържание. След това сви на вързоп новите си дрехи, защото не искаше да се преоблича, докато не се изкъпе. Подаръка за сина си пъхна в средата на вързопа. Тури в пояса си парите, писмото и ценните упътвания в червения плик.

— Тази вечер ще се върна с моя глупав млад син, за да може той да поздрави моите приятели — каза Йен, преди да излезе.

Макар и да не беше изрично казано, разбираше се от само себе си, че семейството на шивача нямаше да загатва нищо за низкото положение и недостойните обстоятелства в живота на Йен.

Йен вървеше бързо, беше хубава сутрин със свеж въздух, улиците бяха измити от дъжда през изтеклата нощ. Той вдишваше дълбоко хладината и не кашляше. Първо отиде в банята, която не беше далече. Сградата отвътре беше по-чиста и по-широка от храм и Йен беше малко смутен.

— Една голяма гореща вана само за мен — поиска той въпреки това.

Един човек с червено лице и гол до кръста му посочи да влезе в една стая, където стоеше дълга, широка, модерна вана от порцелан, пълна с вдигаща пара вода, която излизаше от стената.

— И сапун ли?

— Да не мислиш, че съм свиня, та да се къпя без сапун? — попита Йен високомерно.

И човекът сложи на дървения стол до стената малка кърпа и парче зелен сапун. Йен бе оставен сам в царствената баня. Сапунът имаше сладка, приятна миризма и той се изми целия с него, надявайки се, че миризмата ще остане по тялото му. Той си играеше със сапунена пяна и се разглеждаше, за да види дали трите дни, прекарани в безделие и добро хранене, го бяха направили малко по-пълен. Струваше му се, че е малко по-пълен — поне достатъчно пълен, за да направи добро впечатление на сина си. Той натопи кърпата в горещата вода, изцеди я и се търка с нея дотогава, докато кръвта му започна да шуми. След това разгъна вързопа с дрехите и се облече бавно и разкошно.

За пръв път през живота си той усещаше допир на коприна до кожата си — защото, разбира се, не можеше да си спомни червената копринена рокличка, която беше носил на празника на своя трети месец. Завърза здраво панталоните около глезените, облече елечето над робата. Сложи си шапката и взе под ръка подаръка. Не беше забравил да си купи и едно ново книжно ветрило — червено, в знак на радост. След това, като се канеше да свие с току-що измитите си ръце старите си мръсни дрипи, той почувства отвращение. Те бяха мръсни, пълни с въшки и въз внезапен пристъп на високомерие Йен ги подритна в един ъгъл.

— Можеш да вземеш дрехите ми — извика той на полуголия човек, като мина покрай него в коридора. Въз възторга на тази сутрин на Йен му мина през ум, че тази необмислена постъпка представлява икономия, защото сега не беше необходимо да дава на човека бакшиш.

Щом излезе на улицата, той разбра, че не е свикнал да върви с дълга роба, но скоро забеляза, че принудителната бавност на вървежа му придава достойнство. Упъти се към една бръснарница, където работеха две малки корейки. Даде да му измият и подстрижат косата по подходящия начин, даде да му почистят и ушите, и ноздрите. Жените бяха сръчни, но и извънредно вежливи, което показваше, че дрехите му правят добро впечатление. През цялото време той държеше притиснат до себе си подаръка. Двама други мъже седяха на столове — единият от тях беше кули, какъвто Йен беше до вчера, другият — старец с очила, който четеше вестник, докато чакаше.

— Тук се казва, че японски военни кораби се готвят да бомбардират Шанхай — каза старият човек. — Но аз не вярвам. Защо народът от северните провинции ще бяга насам, ако и тук ще има война? Вестниците винаги искат да разкажат нещо ново.

— Войната е добро нещо за търговията — каза кулито изпод горещата кърпа, която по-младата от двете корейски девойки държеше на лицето му.

Йен се чудеше защо търговията ще върви по-добре във време на война и какъв род търговия можеше да върти един кули като този.

— Надявам се — каза той, — че тази седмица няма да има война, защото синът ми пристигна в града с много деца войници. Правителството нямаше да изпраща тук деца, ако ще започва война.

Старият човек вдигна поглед към него, без да отговори: Йен плати, даде на корейската девойка бакшиш, който отговаря на фините му дрехи, и си излезе. Той си беше наумил да изяде сутрешния си ориз в ресторанта до пазарището и да използва случая да напомни на съдържателя още веднъж за обеда, който беше поръчал и за който беше дал предплата. Като вървеше по улиците, му направи впечатление, че на много места бяха поставени нови плакати и заповеди. Също така много хора стояха по ъглите и пред входовете и се впускаха в разговор с всеки, който имаше време да спре. Този ден Йен нямаше време да спре. Този ден Йен нямаше нито време, нито желание.

Тази сутрин Лунг Йен беше много гладен и си каза, че чуждестранният стар доктор е направил с иглата си добро на вътрешностите му. „Ще ходя при него всеки втори ден, както ми каза да правя жената, мислеше си той. Това не струва нищо и е почти толкова успокоително, както и Великият пушек“. Той изяде три паници ориз и изпи три чаши чай; след това изплакна устата си на една чешма и бе готова да иде да намери сина си. Имаше в малката ленена кесия в джоба си още пет малки и две големи сребърни монети и съвсем не знаеше какво беше станало с останалите пари.

Качи се на трамвая от предградието Понкеу и този път не му стана лошо; напротив, бързината и лекотата, с които се носеше това превозно средство го забавляваха. Действително като че ли скъпите копринени дрехи имаха някаква магия и враждебните духове, скрити във въздуха, се бояха от него. „Не мога да разбера как богатите хора в копринени дрехи са нелюбезни и дори груби, мислеше си Лунг Йен. В такива дрехи аз винаги бих се усмихвал и бих бил благ към всекиго.“

Унесен в тези благосклонни мисли, той пристигна в Киянгуан и отиде в Гражданското отделение. За щастие, познаваше тия места, защото често беше докарвал в този край чужденци, пъшкащ и задъхан от дългото тичане. Наоколо имаше много хора, а навсякъде по стълбовете се вееха знамена, които изглеждаха весели и тържествени. Улични продавачи продаваха всевъзможни стоки: сладък, цветен лед, шекерчета, динени семки и захарна тръстика, плодове и боядисани оризови сладки. Йен си купи една кесийка динени семки, извади от кесията си бележката в червен плик и започна вежливо да моли тълпата да му стори път.

Добре беше, че носеше скъпите си дрехи, иначе никога не би стигнал до целта, а когато най-сетне дойде до главната сграда, приличаща на императорски дворец, той беше насочван от един човек към друг, от един етаж на друг, от една врата на друга. Коприната започна да го изпотява и той съжаляваше, че от много гордост беше оставил кърпата си у дома. Изкачваше се нависоко с някой асансьор, а в това време стомахът му оставаше долу. След това слизаше надолу, а стомахът му оставаше да виси над него във въздуха. Въпреки това той наистина не се чувстваше зле и не кашляше. Най-сетне един много изискан и пъргав млад човек се зае с него и го поведе по широк, отекващ коридор, в който слънцето струеше през огромни прозорци.

— Вие искате да знаете в коя барака е настанен синът ви ли, стари господине? — попита вежливо младият човек. — Нищо по-просто от това. Комитетът е уредил всичко. Влезте тук, моля.

Той отвори една врата и посочи на Лунг Йен да влезе. Стори му място да влезе пръв. Той беше млад и изискан господин, чиновник, човек с високо положение, а се обръщаше към Йен като към господин, покланяше му се и му правеше място да влезе пръв през вратата. Лунг Йен въздъхна дълбоко от радост в своите копринени одежди.

Слънцето се беше изкачило на най-високата си точка и каменните коне на Киянгуан хвърляха къси сенки, когато Лунг Йен най-сетне пристигна при големия плувен басейн, към който бе насочен и където се провеждаше плувно състезание.

Трябваше да плати десет цента, за да влезе, но въпреки този голям разход той се намери най-накрая и високо горе на терасовидните пейки, почти всички от които бяха заети от викащи, ръкомахащи и извънредно щастливи хора.

Щом седна на мястото си и се огледа, Лунг Йен откри каква беше причината за всичкото това викане. Далеч под него имаше едно голямо зеленикаво петно вода, в която се хвърляха и плуваха по-бързо от риби група след група момчета. От учудване Лунг Йен разтвори широко уста и започна да вика като гледаше как телата им от голяма височина се стрелкаха във водата. Но онемя и го обзе леден страх, когато му мина през ум, че един от тези бедни, но смели плувци може да е неговият син. В своето вълнение той започна да гризе динените семки и да плюе черните шлюпки. Той правеше точно това, което правеха неговите съседи, повечето от които бяха млади хора и се държаха шумно. През цялото време един силен глас възвестяваше през голям високоговорител неща, които Йен не разбираше.

След време бе даден сигнал с рог и народа по пейките стана и започна да се източва навън.

— Какво става сега? Свършиха ли игрите? Младежите ще се върнат ли в жилищата си? — попита Лунг Йен своя съсед, който го изгледа презрително.

— Никога ли досега не си идвал тук? — попита той грубо, но когато Лунг Йен му каза високопарно, че синът му взема участие в представленията, неговият съсед се смири. — Ела с мен, стари сър, това е на съседната арена — каза той и започна да си проправя път между редиците скамейки.

Лунг Йен го последва. Още веднъж седна нависоко, далеч от пясъка на арената, и още веднъж не разбра нищо. На високи стълбове се развяваха знамена, които той, за нещастие, не можеше да прочете. Далече долу маршируваха в група много момчета, след това се пръснаха по цялата арена и тогава това заприлича на шарка върху коприна — бяло и черно върху сиво-жълта основа. Шарката се променяше когато всичките деца правеха едни и същи движения. Разнесе се грохот над арената и над небето се появи една въздушна рикша, която също искаше да погледа. Лунг Йен беше свършил динените си семки и започна да копнее за цигара. Както миналата вечер, той пак мислеше непрестанно: „Един от тях е моят син. Той е едно от тези момчета. Един от тях е моят син.“ Но децата бяха толкова надалече, че той не би могъл да различи сина си дори ако знаеше как изглежда.

Минаха часове и слънцето слизаше все по-ниско. Два красиви облака плуваха по синевата на небето и забулиха за малко слънцето, докато краищата им ставаха лъчисти, а след това слънцето пак се показа. Лунг Йен беше жаден и си купи парче боядисан лед на пръчка и с облекчените го държеше срещу засъхналия си език. За него плати пет медни монети. „Едно от тези момчета долу е моят син“, мислеше си той непрестанно.

Понеже следобедът напредваше и ставаше все по хладно, Лунг Йен започна да се тревожи, както и по-рано при плувците. Момчетата бяха леко облечени; той можеше да види това дори от такова разстояние. Бяха облечени в черни къси гащета и бели жакетчета или ризи без ръкави — неща, във всеки случай на които Лунг Йен не знаеше истинското им име и които предпазваха малко техните разгорещени тела. Труд и пот, това бяха неща, които Йен разбираше. „Не желая синът ми да започне да храчи кръв“, мислеше си той смутен.

Ставаше все по-хладно, натрупаха се още облаци, а след това се изля краткотраен дъжд, осветяван от слънцето. Зрителите се смееха, разтвориха дъждобраните си, китайски дъждобрани от маслена хартия, както и копринените на чуждестранните дяволи. Йен беше силно наскърбен, задето не беше помислил да си вземе дъждобрана, та да запази скъпите си одеяния. Но неговият съсед, който му говореше усърдно и му даваше множество объркани обяснения, сега прибави към своята любезност и това, че стори място на Йен под дъждобрана си. След няколко минути дъждът престана, и игрите продължиха.

Когато започнаха борбите, Лунг Йен започна да разбира какво ставаше, защото беше виждал по-рано борци на пазарището и в „Нов свят“, театъра на покрива на една страда на Улицата на големите коне. Но чак когато започнаха надбягванията, той се почувства като у дома си; тичането това беше неговото призвание и неговият живот.

— Те започват изведнъж много бързо — каза той. — Оня дългият, тънкият ще пристигне пръв, той не носи безполезна тежест и има широк разкрач.

Той аплодираше заедно с тълпата, когато дългият спечели. Съседът на Йен стана внимателен, когато разбра, че има до себе си познавач. Щом следващите бегачи се наредиха на старта, той раздрънка парите в джоба си и попита:

— За кого ще се обзаложиш?

Лунг Йен разгледа шестте момчета.

— Не мога да реша, преди да започнат да тичат — отговори той предпазливо, макар че гореше от желание да се обзаложи и да спечели малко. Неговите налични средства бяха изчезнали, сякаш слънцето ги беше стопило. Той трябваше да плати седемдесетте цента и да даде бакшиш в гостилницата, а в малката му ленена торбичка имаше само седемдесет и четири цента.

— Ще бъде твърде късно, когато започнат да тичат — каза съседът му.

Лунг Йен разгледа още веднъж бегачите. Трудно беше да ги види добре от това разстояние.

— Третият — каза той.

— Колко? — попита другият и за свое собствено изумление Лунг Йен се чу да казва:

— Две малки сребърни монети.

Надбягването започна и Лунг Йен въздъхна, когато видя, че третият излезе начело. Той тичаше с равномерна, умерена крачка и явно имаше силни дробове. Лунг Йен би желал да мисли, че този е неговият син, но това беше по-голямо момче, отколкото можеше да бъде Сейлеонг. Лунг Йен ставаше все по-възбуден, колкото повече напредваха бегачите по пистата. Той скочи, размахваше ръце и викаше окуражително. Ако изгубеше двадесетте си цента, той нямаше да бъде в състояние да покани сина си да яде патица и риба в кисело-сладък сос; щеше да се наложи да пожертва предплатата си и да го заведе в някоя улична кухня, където имаше само ориз и свинско месо. Но в своята комарджийска треска той не помисли за това. Може би магията, която се криеше в неговите дрехи, правеше от него голям човек — голям човек за един ден.

Третото момче спечели. Съседът му мърмореше, но извади двадесет цента от своята звънтяща кесия и ги даде на Йен.

— Изглежда, разбирате от тази работа, сър — каза той и тези думи не звучаха като комплимент.

Но сега Лунг Йен внимаваше много, защото момчетата, които се подредиха за следващото надбягване, като подгънаха колене и с пръстите си се допряха леко до земята, бяха млади и едно от тях Лунг Йен беше сигурен в това — трябваше да е неговият син. Той едва дишаше като гледаше към арената и търсеше да открие в редицата сина си. Никакъв глас не му казваше, никакъв белег не му сочеше кое от момчетата беше негова кръв, създадено, за да продължи непрекъснатата линия на неговото семейство. Едното момче от външната страна беше силно и добре сложено, но имаше мургавата кожа на обикновените хора; четвъртото имаше по-леко телосложение и тялото му имаше цвета на праскова, когато е огряна от слънцето. Лунг Йен въздъхна дълбоко, защото не можеше да реши кое от момчетата би желал да бъде неговият син. След това прозвуча пистолетният изстрел, с който започваше всяко надбягване и момчетата се спуснаха напред.

— Много бързо, много бързо — закрещя Лунг Йен загрижено и отпусна ръце. Свикнал да тича на дълги разстояния със своята рикша, той не можеше да си представи, че момчетата трябваше да пробягат само едно късо разстояние. Не спечели нито мургавото момче, нито момчето с прасковен цвят; спечели най-малкото от тях, което с отметната назад глава беше излязло пред всички. Лунг Йен веднага си пожела това да е неговият син, но когато момчето докосна с гърдите си лентата сред гръмотевични аплодисменти и веднага след това падна изтощено на земята, Лунг Йен се надяваше това да не е неговият син. Защото той изпитваше съжалително презрение към момчето, което лежеше на пясъка и което беше без дъх в гърдите.

Състезанията продължаваха и когато високоговорителите възвестиха тяхното приключване, Лунг Йен беше облян в пот, защото беше виждал своя син в твърде много състезатели. Беше живял във всекиго от тях и със стиснати юмруци беше искал да спечели, затова, накрая беше изморен, като че ли сам беше участвал във всяко състезание.

— Свърши — каза съседът му и стана.

Лунг Йен се протегна и започна да тупа краката си, които се бяха сковали от дългото седене.

— Пакетчето ви, стари господине — извика подир него една жена, като му подаваше подаръка. Той така се беше унесъл в старанието си да разпознае сина си, че беше забравил скъпоценния и незаменим автомобил. Притисна го отново до гърдите си, благодари на жената и заслиза заедно с тълпата по стъпалата. Сега хартията беше измачкана и съвсем не изглеждаше така елегантна, както отначало, но въпреки това, като усещаше скъпоценния предмет, притискайки го до гърдите си, Лунг Йен се изпълваше с гордост и радост.

Той стоя известно време нерешително сред тълпата, но след това колебливо тръгна отново, защото беше дошъл моментът да потърси сина си между другите момчета. Тълпата се разреждаше, здрачаваше се, а от много различни посоки можеха да се чуят едновременно сигнали от рог. Лунг Йен още веднъж извади скъпоценната хартийка, на която писмописецът беше написал номера и квартирата на сина му. Неговата копринена дреха му даде кураж да запита един войник. Войникът не беше груб, каквито са обикновено войниците, а се усмихна любезно на Лунг Йен и сам го заведе до началото на един от многото пътища, които се излъчваха от едно открито кръгло пространство. Лунг Йен поблагодари по начин, който подхождаше на неговите изискани дрехи, и тръгна между две редици чисти бели сгради. Той чуваше барабани в далечината, но чуваше и собственото си сърце.

След известно време той бе настигнат от колона маршируващи момчета; краката им вдигаха прах, а самите момчета изглеждаха уморени, но въпреки това доста щастливи, мислеше си Лунг Йен, като оглеждаше редиците на тези непознати момчета, за да открие непознатото лице на своя син. Той маршируваше редом с тях, докато стана нетърпелив и започна да тича — сякаш теглеше рикшата си — за да стигне по-бързо до мястото, към което го беше насочил любезният войник. Барабани и рогове останаха далеч зад него, когато приповдигна дългата си роба, за да тича безпрепятствено. Трябваше да разпитва още няколко пъти с помощта на своята хартийка, но най-сетне, след като неведнъж беше губил пътя, стигна до бараката на сина си.

Това беше едноетажна постройка от дърво, не така бяла и хубава като къщите, покрай които току-що беше минал. Вратата беше отворена и Лунг Йен, след като се поколеба и със скромно покашляне, влезе вътре. Но там нямаше никой и той пак излезе, нерешителен и разгорещен от бързането. Тогава чу звукът от тръби и рогове да се приближават все повече, облак прах се появи на пътя и през праха той скоро видя маршируващите момчета. Те се втурнаха в къщата сред врява от викове, смях и млади гласове. Техните правилни редици се прегърнаха във вихрушка от деца, които се източиха покрай Лунг Йен и влязоха в сградата. Той неволно протегна ръцете си, но по-лесно би могъл да задържи чаша вода. Йен се усмихваше плахо на всяко момче, чието лице можеше да съзре за една секунда, но нито едно от тях не спря да каже „татко“. Той усещаше коленете си като прекършено дърво, вкочанени и непокорни. Извади от пояса си червения плик и го вдигна във въздуха, след това си пое дълбоко дъх и се реши да извика името на сина си.

— Лунг Сейлеонг от Фукинг! — извика той или мислеше, че вика. В действителност се разнесе един тънък звук, който се изгуби сред безредния смях, и нито едно от момчетата не се спря. — Лунг Сейлеонг! Лунг Сейлеонг! — викаше той едно след друго.

Едно слабо момче с разумно лице, но за нещастие малко кривогледо, попита:

— Лунг Сейлеонг от Фукинг ли търси господинът?

— Така е името на сина ми, когото търся.

— Аз ще го повикам — каза момчето и изтича в къщата.

Лунг Йен пак въздъхна, защото, макар това момче да изглеждаше интелигентно и образовано, то беше кривогледо, а Лунг Йен не желаеше кривоглед син. Въздухът беше изпълнен с прах, който децата бяха вдигнали. Роговете бяха замлъкнали. Изостаналите най-назад момчета притичваха покрай Йен нататък по пътя.

— Аз съм Сейлеонг — чу Йен зад себе си.

Той се извърна бързо: пред него беше застанало едно момче, чиято глава стигаше до устата на Йен.

— Аз съм Сейлеонг — повтори то.

— Сейлеонг — Лао Сейлеонг — каза Лунг, като се обърна към сина си с вежливата дума, която значи стар. — Лао Сейлеонг, аз съм твоят баща.

Но понеже вълнението така беше пресушило гърлото му, че гласът му приличаше на пресъхнал поток в пустинята, момчето не го разбра. То погледна Йен със сериозен, изпитателен поглед и започна разговор по церемониалния начин, който подхождаше в случая:

— Как е името на уважаемия господин? От къде благоволява да иде господинът? Какво може да бъде желанието на уважаемия господин? Баща ми ли е изпратил при мен уважаемия господин?

Като гледаше сина си и го чуваше да говори по този начин, Лунг Йен плуваше в гордост и радост. Неговият син беше добре сложено момче, имаше кръгло лице с хубави черни очи, които блестяха от разум и жизненост. Кожата и косата му бяха гладки и показваха, че има добра майка, която полага големи грижи за него. Но Лунг Йен виждаше в същото време, че синът му се беше запъхтял и че гърдите му под тънката бяла риза без ръкави бързо се издуваха и спадаха.

Той се изкашля и каза:

— Никой не ме е изпратил, синко, никой не ме е изпратил. Аз съм твоят баща.

При тези думи синът му го погледна по-сериозно. Тогава лицето му се разтопи в усмивка и той извика:

— Видя ли баща ми как спечелих 220-те?

Между това някои от другите момчета бяха се събрали наоколо в полукръг, за да слушат.

— Идете се преоблечете — каза Сейлеонг и Лунг Йен видя с гордост, че те му се подчиниха.

Сега Лунг Йен беше останал сам с детето си пред вратата и между тях беше само жълтият прах, който момчетата бяха вдигнали с краката си.

— Видях. Наблюдавах — увери го той бързо.

Не беше правилно, гдето той се боеше от сина си, вместо да бъде обратното, но очите на момчето го гледаха така проницателно, че той усещаше всяко от мършавите си ребра под копринената си дреха.

— Ти не изглеждаш такъв, какъвто си на портрета — каза Сейлеонг бавно и явно му струваше голям труд да запази усмивката на кръглото си лице.

— На кой портрет? — попита Лунг Йен изненадано.

— Майка ми често ми е показвала един портрет на баща ми. Той е в книгата, в която са записани имената на нашите прадеди — каза Сейлеонг.

Тогава Лунг Йен си спомни за портрета. Това беше една фотографска снимка, която той беше направил по искане на Сейлеонговата майка в деня след сватбата им.

— Хората в големите градове се променят — каза той благо.

И едва след като каза това, той разбра колко вярно се беше изразил. Наистина, хората се променят и градът се беше променил много. Но понеже се чувстваше сигурен под закрилата на копринените си дрехи, той протегна един пръст и докосна топлото младо тяло на сина си.

— Не ти ли е студено? Трябва да си облечеш по-топли дрехи, след като си тичал — каза той загрижено.

Синът му се засмя.

— Ние сме калени, татко — беше всичко, което каза той.

Като прехвърли тежестта на лекото си тяло на един крак, той продължи да разглежда лицето на баща си, сякаш очакваше нещо, което не идваше.

— Майка ми ми каза да предам на баща си много предани поздрави — каза той, когато се сети за това.

— Как е здравето на твоята уважаема майка? — попита Лунг Йен, защото бавно се връщаше изтънчената вежливост, която беше научил в детинството си, когато дядо му беше още жив.

— Тя е добре — каза Сейлеонг тъй небрежно, сякаш говореше за по-младата си сестра. Той размисли за миг, сякаш се мъчеше да си спомни нещо, което беше научил наизуст, и след това добави: — Майка ми ми каза да кажа, че нищо не липсва за нейното пълно доволство, освен завръщането на баща ми у дома.

След като беше успял да предаде това послание, той пак се усмихна, а усмивката правеше дълбока трапчинка на бузата му.

— Ние спечелихме 220-те метра и състезанието на плуване в свободен стил, и сме трети по високо скачане и по борба. Изпреварили сме с няколко точки областта Мугу.

— Радвам се и съм горд да чуя това — каза Лунг Йен доста несигурно.

Той си мислеше дали беше дошъл моментът да даде на сина си подаръка. Сега се радваше повече от всеки друг път, че беше купил нещо модерно и чуждестранно, защото лесно можеше да види, че синът му малко би се зарадвал на каквото и да било друго. „Но не, не сега, помисли си той. Другите деца ще строшат малката вървяща кола и това място тук не е добро, за да я пусна да върви.“ Затова, каза:

— Облечи си някои по-топли дрехи и ела с мен. Ще идем да се нахраним добре, за да отпразнуваме нашата среща.

— Добре, добре — каза Сейлеонг, очевидно облекчен. — Ще поискам отпуска от моя началник. Ако баща ми желае да бъде така добър, да почака тук.

Той се втурна в къщата, а Лунг Йен се усмихна, на себе си заради усилията на момчето да спазва старомодната вежливост, която изглежда, му беше чужда. Сърцето му сега биеше пълно, правилно и равно като ударите на гонг или на камбаната на храм. Сейлеонг се върна скоро.

— Имам отпуска до полунощ — каза той радостно.

Лунг Йен пак опипа дрехите на момчетата — смяташе, че са твърде тънки. Би искал да прояви любовта си към сина си, като му облече пет палта, едно над друго, и като го натъпче с всичката храна, която той би могъл да поеме.

— Ще пътуваме с трамвая — каза той, след като тръгнаха.

Сейлеонг пак беше с късите си гащета, но над бялата си риза беше облякъл ленено сако.

— Не ти ли е студено? — попита отново Лунг Йен.

А синът му каза:

— Ние сме здраво поколение.

С твърди крачки Лунг Йен тръгна към мястото, където спираше трамваят.

— Не трябва да се боиш от бързината, пътуването е съвсем безопасно — каза той.

— Във Фукинг също имаме трамвай — отговори момчето за голямо изумление на Йен. Градът сигурно се беше променил много от детинството на Йен досега.

Двамата се качиха на трамвая и Лунг Йен усмири своя бунтуващ се стомах. Той се усмихваше с малко принудена усмивка, когато вземаха завоите, като се мъчеше същевременно да отговаря на десетте хиляди въпроси, които Сейлеонг сипеше. „Как се нарича тази улица? Вярно ли е, че ще има война? Какви са последните новини от северните провинции? Колко струва пътуването от единия край на града до другия? Колко войници има в Шанхай? Пристигнала ли е вече Деветнадесетата армия, която беше на път? Колко бежанци може да се подслонят в Шанхай?“. Лунг Йен беше безпомощен под тази бомбардировка и не можеше да отговори нищо.

— Малко разбирам от тези неща, понеже те не ме засягат — каза той малко укорително. — Гледам си работата — и това е достатъчно.

— Каква е работата ти? — попита синът му.

Лунг Йен отдавна беше приготвил отговора си.

— Съдружник съм в един магазин в Чапей.

— Какъв магазин? Какво продаваш? — попита синът му.

— Всевъзможни неща — каза Лунг Йен. — Коприна, памук, а също и готови дрехи.

Сейлеонг не изглеждаше съвсем доволен от това.

— Колко печелиш от него? — попита той.

Лунг Йен се приготви да каже една голяма лъжа.

— Лесно е да разбереш, че печалбите се менят от месец на месец и според различните сезони. Но мога да ти кажа, че в годината правя не по-малко от двеста долара суха пара, а някои години и повече.

Сейлеонг помълча, като движеше устни и пресмяташе на пръсти.

— Майка ми печели двадесет и седем долара всеки месец. Това прави триста двадесет и четири долара в годината.

Лунг Йен не повярва, но се усмихна снизходително. Той разбираше, че синът му желаеше да придаде повече престиж на майка си.

— С помощта на какви средства майка ти печели толкова много? — попита той добродушно.

— Тя работи в телефонната станция — каза Сейлеонг.

След това настъпи мълчание. Един чужденец, който беше седнал до тях и който беше следил разговора им, сега се обърна към момчето на английски език. Със страхопочитание, гордост и радост, Лунг Йен разбра, че синът му отговаряше на езика на чуждестранните дяволи. Майката на Сейлеонг също разбираше този език, размишляваше кулито. Изглежда, синът му беше остроумен, защото чужденецът прихна да се смее и помилва Сейлеонг по бузата.

— Господинът има интелигентен син — забеляза той вежливо на бащата, преди да слезе.

В гостилницата бяха посрещнати с всички прояви на уважение и сам съдържателят дойде да съобщи, че са направени приготовления за тяхната вечеря и че тя ще бъде веднага сготвена. Тук нямаше отделни стаи както в елегантните ресторанти на големите улици, но все пак помещението беше разделено на малки отделения, в едното от които Лунг Йен седна със сина си. За да направи добро впечатление, той започна да си вее със своето ново червено ветрило, макар че по гръбнака му беше започнало да лази едно странно усещане на студени тръпки.

— Колко букви можеш да четеш вече? — попита той, докато ядяха ордьоврите и вдигащия пара пудинг, защото искаше да говори като образован човек.

— Не знам точно — каза Сейлеонг небрежно и това не изглеждаше казано само от скромност. — Във всеки случай повече, отколкото е необходимо в днешно време.

— Хапни си още малко, хапни си, трябва да си гладен след победата — подканяше го Лунг Йен.

Острият апетит, който чувстваше само няколко минути преди това, го беше напуснал. Само като гледаше храната, на стомаха му ставаше тежко, точно както видът на мекото легло в къщата на шивача прогонваше съня от очите му. В същото време беше обзет от щастие и доволство, като наблюдаваше детето си да яде с добър апетит.

— Яж колкото можеш, но остави малко място в стомаха си за патицата и за рибата — каза той с гордост за богатото угощение, което даваше на сина си.

— Патица ли? — попита Сейлеонг с ококорени очи.

— Патица. Една хрускаво препечена тлъста сечуанска патица — каза Лунг Йен. Не беше необходимо да описва на сина си изисканото ястие.

— Ще кажа на майка си какво изискано ястие съм получил — каза Сейлеонг с пълна уста.

Бузите му бяха горещи и зачервени, макар че не беше пил оризово пиво. Когато келнерът донесе горещите кърпи, Лунг Йен ги грабна с облекчение. Той изпитваше странно притискащо чувство, което с всяка минута се усилваше.

— Цигари — каза той на момчето, което им наливаше чай.

Той запуши жадно и с досада виждаше как му треперят пръстите.

Инжекцията на д–р Хайн, тази авкодалова ампула, беше действала досега, но нейното въздействие беше вече отслабнало. Лунг Йен не знаеше това. Той се бореше героично, за да се покаже пред сина си като баща с добри маниери и широко сърце, благоденстващ и щедър. По тази причина той хапна дори малко от патицата, макар че всяка хапка му се струваше десет пъти по-голяма от гърлото му. Той критикуваше и допълнителните блюда и се държеше така, като че ли патицата беше неговата всекидневна храна. Сейлеонг правеше подходящите забележки.

— Ще се пръсна — казваше синът и след това: — Тъй си представям ястията, които са яли Кунг Минг и Чоу Ланг.

— Кунг Минг и Чоу Ланг героите — каза Лунг Йен бързо, за да покаже образованието си. Той също беше слушал понякога по пазарищата от разказвачите на приказки историята за трите царства.

— Къде ще отидем след вечеря? — попита Сейлеонг.

Лунг Йен трепна. Той имаше само двадесет и четири цента, двадесет от които беше спечелил чрез облога.

— Къде би искал да идем? — попита той със слаб глас.

— На кино — каза Сейлеонг без колебание.

„Ще трябва да заема още един долар от Кве Куей, помисли си Лунг Йен в паника. С пари човек е като дракон, без пари — като червей.“ През целите десет години, които беше преживял в големия град, той беше ходил само два пъти на чуждестранните живи картини. Ако имаше двадесет цента, той предпочиташе да ги похарчи за Великия пушек. Сега с това беше свършено завинаги. Той напрягаше всичките си сили, за да изгони от главата си мисълта за опиумния вертеп на Куей. Но когато дойдоха до рибата, той се умори. Знаеше, че ще му стане лошо, ако се опита да преглътне макар и една хапка от този деликатес в кисело-сладък сос. Пушеше, вееше си с ветрилото и правеше усилия да се усмихва. Като през мъгла виждаше сина си как го гледа със сериозен и загрижен поглед.

— Болен ли си, татко? — попита той, снижавайки ясния си момчешки глас.

— Болен? Аз? Не, никога през живота си не съм бил болен — похвали се Лунг Йен и удари по масата.

Кашляше му се през последния час усещаше, че трябва да кашля, но се беше въздържал. Сега се закашля. Няколко капки кръв се появиха в устата му и той се обърна и плю в големия кръгъл плювалник, който се случи да е наблизо. Сейлеонг скочи на крака.

— Ти си болен, татко — каза той с вълнение. — Какво става с теб? Какво да правя?

Лунг Йен избърса челото си с горещата кърпа.

— Седни и продължавай да ядеш, синко — каза той с изкривена усмивка. — Не съм болен. Ако ядеш бързо, ще успеем да идем на живите картини. След това ще трябва да спиш в моята къща. Леглото е готово.

Много от неговите сънища и радостни предусещания се бяха въртели около мисълта, че ще спи със своя син, своето дете, своята кръв и плът, създаден от него, че ще го има до себе си в топлина, мир и доволство. Той копнееше за това по-силно, отколкото беше копнял някога да спи с жена.

— Нямам отпуска за през нощта — каза Сейлеонг. — Това е печално, но дисциплината е най-важното нещо в света.

Лунг Йен слушаше как думата излезе като нещо самоподразбиращо се от устата на детето му, велика дума, която той не беше чувал никога по-рано.

— Какво каза? Дисциплина ли? — попита той. — В мои дни нямаше такова нещо. Това откритие на чуждестранните дяволи ли е?

— То е това, което прави чужденците силни; липсата на това е гибелта на Китай — каза той предпазливо. Това беше един урок, който беше научил наизуст.

— Ако тази дис… ако тази работа е нещо, което забранява на сина да служи на баща си, тогава не може да бъде нещо много добро — каза Лунг Йен с негодувание. Синът му беше писал: „Не мога да дочакам деня, когато ще ти поднасям сутрешния и вечерния чай“, а сега седеше и говореше за нелюбезни, чуждестранни изобретения.

Понеже беше изплюл бунтуващата се кръв, Лунг Йен се чувстваше малко облекчен. Вечерята свърши и келнерът сложи на масата ориза. Това беше великият момент, който Лунг Йен беше очаквал страстно. Той наблюдаваше детето как яде и забрави всичко, което беше казал Сейлеонг. Сейлеонг беше красив, цветущ, разумен син с добри принципи. Той не ровеше в ориза, а ядеше изтънчено и си служеше деликатно и чисто със сивите пръчици за ядене. Лунг Йен често беше мислил за сина си, но много рядко — за жена си. Сега той мислеше за нея.

— Твоята майка е добра жена и е по-добра от повечето жени — каза той.

Синът му го погледна в очите и каза сериозно:

— Майка ми е по-скъпа за мен от всичко друго на света.

Лунг Йен извади сега пакетчето, което беше сложил в безопасност между краката си и да бъде сигурен, че то още е там.

— Донесох ти един подарък, синко — каза той малко задъхано.

Той разгъна бавно хартията, сгъна я и я сложи в джоба на елегантното си елече, защото тя още беше достатъчно добра, за да се направят от нея стелки за обуща. След това сложи автомобила на пода.

— Автомобил? — попита Сейлеонг изумен.

— Да, автомобил — отговори Лунг Йен, сияещ от удоволствие. Студените тръпки, които беше чувствал по гръбнака си преди, отстъпиха място на вълна от топлина. — Автомобил, да, автомобил — каза той, повтаряйки чуждата дума — може да върви като големите автомобили.

Той го нави, а Сейлеонг дръпна настрана стола и коленичи, като приведе над баща си своята млада топлина, а косата му докосваше бузата на Лунг Йен.

— Чакай да го видя, дай ми го — каза той нетърпеливо.

Но Лунг Йен нави автомобила и след това го сложи пак на пода. Автомобилът тръгна. Той съвсем не вървеше толкова бързо, както по-рано, но вървеше. Той коленичи, за да бъде по-близо до него и дори и момчето, което наливаше чая, се спря да погледне малката кола. Кола, а се движеше в кръг все по-бавно и най-после спря.

— Спря — каза Сейлеонг.

— Трябва само да го навиеш пак и той ще тръгне — каза Лунг Йен. — Това не е нещо особено, само един малък подарък за моя син.

В изненадата си Сейлеонг беше забравил да благодари на баща си. Но за Лунг Йен беше достатъчно да го види коленичил на пода, взрян с очевидно удоволствие в подаръка. Момчето го нави и малкият автомобил покорно започна да се движи, макар бавно и кратко.

— Носих го със себе си през целия ден и може би е уморен — предположи Лунг Йен, но Сейлеонг каза разпалено:

— То е само от пружината; аз мога да я навия по-стегнато.

Той обърна играчката и като се наведе над нея, започна да се занимава с нейния странен механизъм така, като че ли през целия си живот беше играл с такива неща.

Лунг Йен се усмихваше и го наблюдаваше с голямо удивление, но изведнъж лицето на детето му се помрачи. Сейлеонг се изправи и сложи автомобила на масата.

— Трябваше да се досетя — каза той. — Японски боклук.

Лунг Йен не разбра внезапния гняв и възмущение, изписани на лицето на детето. Той взе малкия автомобил, изтърка го със скъпия си копринен ръкав, дъхна върху него и пак го изтърка. Той подаде лъскавата играчка пак на сина си, но Сейлеонг не пожела да я вземе.

— Защо си го купил, татко? — попита той, като пъхна ръце в джобовете на скаутските си панталони, за да избегне всеки допир с автомобила. Той не приличаше вече на дете; изглеждаше като възрастен мъж в яростен гняв. Лунг Йен се чудеше какво да отговори. „Защо си го купил, татко? Защото исках да ти доставя удоволствие, можеше да каже той. Защото това беше най-красивото нещо, което можех да намеря в големия град. Защото ти, сине мой непознати, си ми също тъй скъп, както ми е скъпа светлината на очите.“ Но той не каза нищо такова и не можеше да намери думи, с които да каже нещо. Вместо това той каза строго:

— Не е вежливо да се държиш лошо спрямо един подарък, сине мой.

— Ти говориш така, сякаш не знаеш, че сме във война с Япония — извика Сейлеонг. — Ти можеш да го прочетеш на всяка стена, то е напечатано във всеки вестник. Години наред сме се борили за това: „Бойкотирайте Япония! Не купувайте японски стоки! Къде бяха очите ти, разумът ти, принципите ти, когато купи това? В своето безразличие хората като теб са гибел за Китай.“

Лунг Йен остана безмълвен, като слушаше яростта на сина си. Той разбра само половината от това, което каза той, но то беше достатъчно, за да го направи нещастен и да го смути. Той можеше да признае, че не може да чете и че не разбира нищо от всички тези неща, но се срамуваше. Взе малкия автомобил с треперещите си ръце и се опита да го навие, но ключът заяде.

— Не искаш ли да вземеш малкия автомобил? — попита той почти унизително.

Очите на Сейлеонг се напълниха със сълзи от гняв.

— Не, не искам да го взема, татко — каза той. — Не искам да го взема. Не искам да имам нищо японско.

Лунг Йен вдигна ръката си, а Сейлеонг се отдръпна назад, сякаш очакваше удар. Но Йен не го удари. Как можеше да удари сина си? Но това несъзнателно и заплашително движение накара момчето да излезе извън кожата си.

— Можеш да ме биеш, но аз не искам да взема автомобила — извика той с пламтящ гняв.

Той извади от джобовете си малките си мургави, изподраскани юмруци и те трепереха от въздържанието, което си беше наложил. Грабна играчката, запокити я на земята, плю върху нея, стъпка я с едната от тежките си, корави чуждестранни обувки. Автомобилът изхрущя под петата му и след това се просна мъртъв, както Лунг Йен беше виждал понякога истински автомобили да лежат на улицата след лошо сблъскване. Всичко това беше лош сън и той се бореше да си поеме дъх, както правеше, когато сънуваше.

— Какво направи? — промълви той, като хвана гърдите си с ръце, защото в тях имаше терзание и болка.

Сейлеонг се мъчеше да се овладее.

— С парите, които си платил за тази смет, ще бъдат направени топове, за да бъде стреляно с тях срещу нашите войници — каза той по-спокойно, но не по-малко жестоко. — Ти си враг на Китай. Моят баща е враг на Китай.

При тези думи огорчението му отново го завладя и той пак плю още веднъж върху смачканата играчка и избърса с юмруци сълзите по бузите си. Изхълца веднъж и изтри носа си с ръка, а след това, като си спомни за възпитанието, извади червена носна кърпичка и изтри очите, носа и цялото си лице; то се беше зачервило от оскърбление и възмущение.

Лунг Йен гледаше безпомощно. Той не можеше да намери думи; не можеше да обясни нищо. Наведе се, за да вдигне от пода смачкания предмет, но не стигна до там. Нещо стана, вътре в него. Вълнението и мъката от разочарованието скъсаха нещо. Той политна и се изправи; издаде един слаб стон и падна върху масата. Устата му беше пълна до горе с разтопен метал и той щеше да се задуши, ако не я отвори. Поток от кръв се изля над покривката на масата.

— Татко! — извика с ужас Сейлеонг.

Миг преди това той почти беше убил баща си със своите силни думи и с възмущението си. Сега, когато Лунг Йен в срам и смущение гледаше нечистотията, която се беше изляла от болната му вътрешност, Сейлеонг не се погнуси; обви ръцете си около него, милваше бузите му, опря лицето си до слепените му очи и се мъчеше да го утеши, като че ли той, Лунг Йен, беше детето, а Сейлеонг бащата.

Двамата келнери донесоха мокри кърпи и с ропот избърсаха кръвта от масата. Съдържателят се изправи до тях, очаквайки да му се плати сега, когато вечерята беше свършена. Лунг Йен се опита да говори, но не можа да произнесе нищо освен един проточен стон.

— Татко, възвишена личност, прости ми! Татко, слушай, прости ми! — мълвеше Сейлеонг в ухото на Лунг Йен.

Най-сетне спазъмът премина и Лунг Йен се окопити от пристъпа на черната болест, който беше дошъл в такъв неподходящ момент.

— Няма нищо, не се страхувай — шепнеше той на детето и правеше усилия да се усмихне.

Ръцете на Сейлеонг сега също трепереха, защото мисълта, че онова, което беше казал за бойкота на японските стоки, имаше нещо общо с болестта на баща му, го изплаши силно. На знамената, които се развяваха цял ден на арената, бяха написани думите: „Помни, че има старост. Не забравяй любовта и уважението към родителите си.“ Той с радост би заровил глава в полата на майка си и би плакал, макар че беше вече мъж. Възпря сълзите си и подкрепи баща си.

— Можеш ли да вървиш? — попита той загрижено.

Лунг Йен се усмихна храбро. Той се опита чрез проява на образование да заличи жалкото впечатление, което неговата болест сигурно беше направила на сина му. Затова каза на китайско-английски диалект.

— Са…

Чувстваше се малко несигурен върху краката си, а те бяха студени и стегнати в обувки, с които не беше свикнал, но той извади малката си кесия, плати на съдържателя и даде бакшиш на двамата келнери. Даде им повече, отколкото смяташе да им даде, защото имаха повече главоболия с него, отколкото биха имали със здрав човек. Въпреки това те мърмореха зад гърба му. Сейлеонг пъхна рамото си под ръката на баща си, за да го подкрепя.

— Не се тревожа. Хубаво е, когато нечистата кръв изтече от тялото каза — Лунг Йен, за да го утеши.

— Така е. Така е — съгласи се живо Сейлеонг.

Чистият въздух подейства добре на Лунг Йен, макар че той започна да трепери. Не смееше да погледне надолу от страх да не открие, че копринената му роба е изцапана.

— Къде живееш? — попита Сейлеонг, защото сега той го водеше.

— В Чапей, Улицата на четирите добродетели — каза Лунг Йен.

Сейлеонг свирна на едно такси, което минаваше празно край тях. То спря с изскърцване на спирачките.

— Недей, много е скъпо — каза Лунг Йен с голямо вълнение. Той знаеше, че в кесията му бяха останали само осем цента.

— Влез и бъди мой гост — каза Сейлеонг малко високомерно. — Майка ми ми даде много пари.

Щом седнаха в таксито, Сейлеонг хвана студената ръка на баща си и я притисна до гърдите си, за да я стопли. Той я поднесе два пъти до устата си и дъхна върху нея. Въпреки своето нещастие Лунг Йен не можеше да не се усмихне. Точно така, като дете, той обичаше да дъха върху пеперудите, когато се вцепеняваха от студ. След няколко минути двамата пристигнаха на Улицата на четирите добродетели и Сейлеонг плати на шофьора. Лунг Йен не погледна, защото не искаше да знае колко пари са отишли за това кратко пътуване. След това синът му му помогна да слезе от таксито и да влезе в къщата.

Семейството на шивача не си беше легнало. То чакаше будно, за да види и поздрави своя гост. Лунг Йен си беше представял съвсем иначе своето завръщане, съвсем иначе; все пак добре беше да чувства грижите на момчето и да гледа благостта, с които му помагаше да се съблече. Лунг Йен се радваше, че сутринта беше ходил на баня, та можеше да покаже на сина си едно чисто тяло. Студени тръпки го бяха побили още когато бяха в таксито, а сега стана по-лошо. Беше му така студено, че не можеше да държи крайниците си спокойни и зъбите му тракаха. Беше измръзнал до мозъка на костите си от студ, който не идеше отвън, а от неговата вътрешност и беше в цялото му тяло. Сейлеонг го зави. Той затвори по-плътно капаците на прозорците, за да изолира външния въздух, разгъна отново дрехите на баща си и простря копринената роба над покривката на леглото, за да стане по-топло. Жената на шивача дойде пред вратата, като влачеше плъстените си подметки, покашляйки вежливо, и донесе малко чай. Сейлеонг й пошепна нещо и тя си отиде, след като хвърли със старите си очи загрижен поглед към Лунг Йен. Сейлеонг седна на края на леглото и сложи двете си ръце върху гърдите на баща си. Топлината им проникваше през копринената дреха и покривката на леглото и успокояваше Лунг Йен. Той престана да трепери и само сухотата на устните му го смущаваше. Той ги накваси с езика си и се усмихна на сина си.

— Пропуснахме киното — каза той шеговито.

— Има още време: аз ще остана още два дни в Шанхай — каза Сейлеонг.

Лунг Йен размисли напрегнато и продължително върху това. Затвори очите си. „Осем цента. Ако продам робата си и си купя едно чисто кулско облекло, мога да спечеля седемдесет и пет цента от сделката, дори осемдесет, може би. Ако мога да заведа при Кве Куей и някой чужденец, ще имам двадесет цента комисионна. Двама чужденци — четиридесет цента. Петима чужденци за Куей, два долара за Йен. В пристанището има много кораби и много моряци. Моряците не искат да пушат, те искат жени. Ще взема рикшата и ще легна да чакам любопитни чуждестранни дяволи в Санг Хай Кванг. Може би младият мистър Ку ще дойде с мен при Кве Куей. Младият мистър Ку обича Великия пушек. Измина много време откакто не е идвал при Кве Куей. Ще го чакам. Десет цента за вратаря. Десет цента за полицая на ъгъла. Четиридесет цента на рикшата. Тридесет цента членски внос на сдружението. Осем цента. Осем долара дължа. Синът ми е тук. Моят син иска да бъде заведен на кино. Ех, някоя дама да може да забрави чантичката си в рикшата! Понякога има по двадесет долара в чантичката на някоя чуждестранна дама, така казва Куей, и той сигурно знае. Той е бил добър крадец на младини. Двадесет долара в една чанта. Как ли изглеждат двадесет долара?“.

Той отвори очи и срещна внимателния поглед на сина си.

— Не трябва ли да си вървиш? Ти нямаш отпуска. Няма ти тази дис… това ново нещо, което трябва да имаш, да те накаже? — попита той загрижено.

— Ще остана при теб — каза Сейлеонг. — Ти си болен. Моят началник сигурно ще разбере това.

— Не съм болен — каза Лунг Йен.

Той се радваше, че бяха махнали мръсната мрежа против комари. Наистина, малката стая цяла бръмчеше от комари, но леглото беше чисто, а комарите никога не го хапеха, защото кръвта му не беше достатъчно сладка за тях. Той се изтегна и положи ръце върху коприната на своята сива роба.

— Доволен съм, синко — каза той, примижавайки.

Сейлеонг седеше изправен на леглото и започна да говори.

— Градът е лош за здравето ти — каза той. — Защо живееш тук и оставяш семейството си самичко? Работата си ли обичаш повече, или нас? Не можеш ли да продадеш магазина? Парите не са всичко, макар хората да казват, че те правели слепите да виждат и глухите да чуват. Върни се при нас — и майка ми ще те изцери пак. Тя ме изцерява вече три пъти, когато всички други деца умряха и чумата беше тъй лоша, че в целия град не можеше да се купи ковчег. — Той мислеше напрегнато и изрече едно мъдро изречение, което беше срещнал някъде: — По-добре жив просяк, отколкото мъртъв цар — каза той тържествено. — Този град не е добър за теб, татко, не е добър. Не искаш ли?

Думите му звучаха в ушите на Лунг Йен като стара люлчина песен. Той не знаеше дали умният му син не беше прозрял неговия жалък живот. Дали не беше прозрял през копринените му дрехи, през взетото назаем богатство срамния факт, че дори леглото на което лежеше, не беше негово. Дали не беше прозрял през всичките негови преструвки неговото изтощено от глад и съсипано болно тяло. Той дишаше дълбоко и правилно. Вече не чувстваше болки, изобщо никакви болки. Да, мислеше си той, този град не е добър за мен, този град беше лош още от самото начало. Той мислеше за войната, която го беше запокитила в него, за палежите и убийствата, за сраженията и мъртвите, с които го беше поздравил градът. Казват, че щяло да има нова война, и то по-лоша от всяка досегашна. Мислеше си за товарите, които трябваше да носи, и за фабриките, в които трябваше да робува, както никога никой бивол не се е измъчвал на водното колело. Да, градът не е добър.

„Аз съм беден кули, сине мой; един нещастен безимотен кули, който не притежава нищо; дори рикшата, която тегля, дори рогозката, на която спя. Дори главата, която е на раменете ми, не ми принадлежи, помисли си той с ужас. Без Великия пушек аз съм твърде слаб, за да мога да работя, и моите страдания са непосилни. Но ако пуша, ще ме хванат и ще ме екзекутират.“

— Синко — каза той, — трябва да ти кажа нещо…

— Какво, татко? — попита Сейлеонг очаквателно.

Лунг Йен желаеше да каже цялата истина, защото чувстваше, че тогава ще падне бремето от гърдите му. „Аз съм беден кули, започна той пак от началото, един нещастен, безимотен кули, който не притежава нищо…“.

— Какво? — попита отново Сейлеонг и Лунг Йен забеляза, че само си беше мислил и че нито една дума не се беше отронила от устните му. „Това е твърде трудно“, помисли си той печално.

— Крушовото дърво — каза той вместо това. — Много круши ли дава? Трябва да е станало вече високо.

— Какво крушово дърво? — попита Сейлеонг.

— Крушовото дърво до къщата на нашите прадеди — каза Лунг Йен уморено.

— Няма никакво крушово дърво — каза синът.

— Никакво крушово дърво ли? — каза Лунг Йен. — Това е невъзможно. Сигурно не си го видял. Ти си дете на града и нямаш очи за дървета и нивя. То трябва да е станало вече по-високо от покрива, крушовото дърво до нашата къща в Селото на чистите планини. Никакво крушово дърво!

— Ела с мен и виж сам — каза Сейлеонг хитро. — Бих искал ти да ме научиш да познавам дърветата и нивята.

— Ще обмисля — каза Йен.

„Дължа осем долара, мислеше си той. Ще трябва да работя цяла година, за да си платя дълговете. След това мога да се завърна у дома. Една година не е много. Ще се завърна у дома и ще стана силен. Въздухът на моето село ще ме излекува. Да виждам сина си е по-хубаво от всички сънища, които може да даде Великият пушек.“

Сейлеонг продължаваше да приглажда с ръцете си покривката на леглото, но все по-бавно и по-бавно.

— Синко — каза Лунг Йен, — баща ти не е богат. Баща ти е кули и е много беден. Но баща ти ще се върне у дома си, ще се върне скоро. Това не може да продължи много…

Той отвори очи, защото ръцете на Сейлеонг бяха се плъзнали настрана от покривката. Детето беше заспало и не беше чуло нищо. Главата му се беше отпуснала напред и само косата му и детинската заобленост на бузата му се осветяваха от светлината на електрическата лампа, която висеше на тавана. Един комар свиреше над бузата му, но Йен го прогони внимателно. Той се премести съвсем на края на леглото, за да направи място за Сейлеонг, и притегли детето до себе си. Той би искал да го притисне до гърдите си, както беше правил това много отдавна, но се боеше, че дъхът му може да предаде на детето неговата болест, затова се извърна настрана от него.

— Спи, синко, спи в мир — каза той, когато Сейлеонг промълви нещо.

Той седна на леглото и събу тежките обувки на Сейлеонг, за да могат краката му да дишат. След това изгаси лампата и зави детето. Комарите свиреха в тъмнината. Топлината на младото тяло проникна в него и правилното дишане на детето успокои и неговото дишане. И докато унесът се спущаше над него като облак след облак, той си мислеше щастливо: син, син, син.

На сутринта, когато Лунг Йен се събуди, Сейлеонг си беше отишъл.

XII

Само по навик д–р Хайн погледна в малката преградка за писма, когато мина покрай приемното бюро. Когато излезе от хотела, за да си купи вечеря, за него нямаше писма, а беше вече късно за ново разнасяне. Той не признаваше пред себе си, че се надява неопределено за някакво чудо, за някаква телеграма може би…

— Добър вечер, докторе — каза шефът на бюрото.

— Добър вечер — отговори д–р Хайн и тръгна към асансьора.

— Как е навън? — извика чиновникът подире му.

Д–р Хайн само вдигна рамене. Холът беше по-празен от обикновено.

— Всички линии са заети, невъзможно е да се получи връзка откъдето и да било — отбеляза гъркът на своя помощник.

Д–р Хайн се покачи на шестия етаж, където беше неговата стая. Той трябваше да извърви дълъг път от асансьора до стаята си, да завие няколко пъти и като изкачи две стъпала, да отиде до дъното на коридора. Тук беше служебният асансьор, от който с дискретно подрънкване се търкаляха масичките със закуска или обяд до стаите на постоянните или лениви гости.

Отсреща беше служебната умивалня за етажа, където малки момичета китайчета шетаха с кофи и разговаряха с гласове, които напомняха на доктора звука на ксилофоните. Често го разяждаше завист като ги слушаше, защото четирите ясно разграничени степени на тона в китайския език му причиняваха непреодолими трудности, макар че ухото му беше в състояние да схване и да се наслаждава на сложната композиция на Бетовеновите късни струнни квартети.

Стаята му беше дълга и тясна и отделена от тази умивалня само чрез една дървена преграда. Леглото му беше до вратата, следваше скрин с чекмеджета, върху който лежеше кутията с цигулката му редом до гарафата за вода. Лампата със зелен абажур беше негова лична собственост, както и електрическото кафениче. Мрежата на прозореца и електрическото ветрило бяха негов дял в разкоша на хотел „Шанхай“. Нямаше още шест часът и в стаята му би било светло, ако прозорецът не гледаше към тясна шахта за въздух.

Д–р Хайн запали лампата и сложи малкото си пакетче. Той свали сакото и жилетката си и ги окачи добросъвестно на закачалка, зашито трябваше да бъде грижлив към дрехите си. Изми си ръцете в малкия умивалник на стената, включи кафеничето и разгъна вечерята си. Понякога, както беше направил тази вечер, той си правеше труда да отиде чак до малкия германски магазин на Пекин стрийт, защото характерно за изселниците и изгнаниците е, че те държат на книгите и храната на своята родна страна дори и тогава, когато отдавна са се отчуждили от всичко друго. Той наряза няколко филии от черния хляб, намаза ги с тънък слой масло, което жегата беше разтопила, и постави отгоре резенчета от салама, който беше купил. Кафеничето започна да шушне. Д–р Хайн въздъхна доволно, като седна пред масата. Беше се привързал към стаята, към сиромашията и към спокойствието си. Това му напомняше в известен смисъл стаите на неговите студентски години.

— Готов съм вече — каза той на кафеничето, защото през своите години на самота беше придобил навика да говори на себе си и на предметите.

На масата му имаше две снимки. Едната беше на жена му Ирена, във вечерна рокля от минала мода, усмихваща се малко сдържано. Другата беше една моментна снимка на неговия син Роланд, която Ирена беше направила в градината, когато той беше на четиринадесет години. Той беше гол, само по бански гащета, и тичаше пред кучето си, оглеждайки се назад към него, усмихнат. Дори тази стара моментна снимка даваше представа за Роландовата красота. Ирена я беше пратила на мъжа си в изгнание, а на бялото поле беше написано с тънък, полегат почерк: „Ония, които боговете обичат, умират млади.“

Емануел Хайн изпи кафето и изяде хляба си прав. Той изми кафената чаша и сложи всичко обратно на мястото му. Последните няколко години го бяха научили, че само големият порядък прави бедността поносима.

— Сега ще напишем едно писмо — каза той на писалищната маса. — Извади от едно чекмедже няколко листа от хотелската хартия за писма, сложи ги под светлината на лампата, извади автоматичната си писалка и започна.

Скъпа моя женичке — писа д–р Хайн. Денят измина, без да получа нито дума от теб. Вероятно е детинщина, че се надявах толкова да получа писмо от теб, но сега за пръв път ти забрави моя рожден ден, а това ме обезпокои. Болна ли си? Или ти се е случило нещо още по-сериозно? Ти знаеш колко се тревожа, когато не получа писмо от теб. Може би това се дължи на закъснение на пощата тук, макар че по правило тя е много редовна. В тази страна, където всичко друго е в безредие, писмата пристигат с голяма сигурност и бързина. Казват, че е така още от времето, когато деликатеси от южните провинции е трябвало да бъдат изпратени с бясна бързина в императорския дворец в Пекин. Но това само мимоходом.

Тук казват, че от днес въздушните линии и железниците са затворени за гражданското разписание, та да могат да бъдат бързо пренасяни в Шанхай китайски войски. Никой не вярва вече, че войната може да бъде избегната, защото японците са стоварили твърде много войски, а реката е пълна с техни разрушители. Понастоящем не мога да си представя каква може да бъде една война в Шанхай, защото интернационалната зона е свещена и стари шанхайски жители разказват историята от тридесет и втора година, как си седели в креслата и наблюдавали, докато китайските квартали, разположени наоколо, хвърчели във въздуха. Както и да стои работата, възможно е някое писмо от теб да се търкаля някъде и просто да не е стигнало до мен през тези смутни дни. Ако тук избухне война, ще имам поне някаква цел в живота, защото ще бъде организирана санитарна служба и моят стар военен опит ще ми бъде много полезен.

Скъпа, скъпа Ирена, моя най-скъпа любов. Питаш как живея. Моят живот е в твоите писма, това е единственият отговор, който мога да ти дам. Колкото по-дълго време стоя в тази страна, толкова по-малко я разбирам и толкова повече желая да се махна оттук. Ти знаеш, Ирена, че моят живот има само една цел — да бъда пак с теб. Виждам, че тук, в Шанхай, това никога не може да стане. Но имам малка надежда, за която трябва да ти разкажа. Спомняш ли си д–р Вейнингер, моя ученик, който за известно време беше хирург в Манхаймската болница? С помощта на свои познати той е успял да се настани преди три години в Сан Франциско и изглежда има добра клиентела. Този верен приятел ми предлага сега да ида в Сан Франциско и да се настаня там като хирург. Предлага ми да ми даде част от своята клиентела, в смисъл че ще ми отстъпва някои от операциите. Можеш да си представиш, скъпа моя, как ме вълнува това предложение. Ще бъде божествено. Да имам пак истинска работа, да бъда пак с теб, да принадлежа още веднъж на живота! Ще трябва да работя една година в Сан Франциско като студент и след това да взема медицинския си изпит на английски. Това е едно комично положение, уверявам те, професор Емануел Хайн да се нареди на петдесет и пет годишна възраст наред с младите американски студенти.

Но щом други са правили това преди мен, защо да не мога и аз да го направя? Тук научих английски, а да издържа един изпит на английски не може да бъде по-трудно, отколкото да се разправям с китайските кули. Има само една трудност, все същата стара, мизерна, недостойна и смешна трудност: парите. Достатъчно пари, за да живея една година в Сан Франциско, а след това петстотин долара, за да мога да дочакам, докато работата ми започне да носи плодове. Напрягам ума си да разбера откъде да дойдат тези пари и не намирам отговор. Ние не можем да живеем с десетте марки месечно, които може би биха ти били разрешавани. Все пак чувствам, че е крайно време най-сетне за нас…

Някой почука на д–р Хайновата врата — веднъж, два, три пъти, преди той да чуе. Той се беше унесъл дълбоко с Ирена. След това с едно странно, срамежливо движение той постави вестник над недовършеното писмо и отвори вратата. Едно момче китайче стоеше отвън.

— Доктор иди хванеш стая номер шестнайсе седем-осем чоп-чоп, момче казва господар много силно болен — съобщи то със смръщено чело.

Д–р Хайн прие това съобщение на китайско-английски диалект.

— Добре — каза той и затвори вратата. Чантата му винаги беше готова. — Препил е, вероятно — повери й той, като я взе. Имаше известен опит от работата си в хотела.

Този ден след обяд Хелен Ръсел беше обикаляла из целия град, за да купи сватбен подарък за Франк Тейлър. Понеже той изглеждаше решен да осъществи този брак със своята малка американка, Хелен си създаваше мрачното удоволствие да подари на младоженците някой голям и скъп подарък. Тя почти се беше решила на едно бледозелено блюдо от периода на Минг, но в същия дух на мрачна ирония, който вдъхновяваше начинанието й, стигна до заключението, че Рут Андерсън, бъдещата мисис Тейлър, няма да има понятие за стойността на такъв подарък. Вероятно щеше да вземе блюдото в кухнята, за да сервира в него пудинг. Понеже до пристигането си в Шанхай Хелен не беше запозната с любовта и следователно с мъките на ревността, нейните страдания бяха сега непоносими и тя изпитваше мъчителна радост, като не преставаше да си причинява болки. Една втора, хладнокръвна Хелен стоеше до нея и гледаше презрително тази ревнива, изгубена и измъчвана жена. „Това е като зъбобол, само че по-лошо, мислеше си тази отделна Хелен. Човек винаги се хапе на мястото, където го боли. И наистина, такова блюдо за Рут Андерсън!“.

Най-сетне тя намери жестокия подарък, който търсеше — огромен сребърен комплект за коктейл с дванадесет сребърни чаши, всичко върху сребърен поднос и тъй тежко, че само някой шампион би могъл да го носи и поднася на гостите.

— Искам да се гравира върху него датата — каза тя на продавача — „Шанхай, 14 август 1937 г.“.

Хелененият автомобил чакаше отвън. „Шанхай, четиринадесети август хиляда деветстотин тридесет и седма година, мислеше си тя. Денят на моята екзекуция“. Тя извади пудриерата си и сериозно разгледа в огледалото лицето си.

Когато влезе в салона на апартамента, тя завари Потър да гледа през ключовата дупка в спалнята на Боби. Той не й обърна внимание, когато тя влезе, само вдигна ръка да я предупреди да пази тишина.

— Лекарят е при мистър Ръсел — пошепна той.

— Нещо лошо ли? — каза Хелен, като си свали шапката.

— Слаб припадък — каза Потър, като продължаваше да гледа през ключалката.

Хелен се огледа наоколо, за да види дали има следи от разрушения. Беше повален обаче само един стол, а стъклената мастилница на писалищната маса беше обърната.

— Бихте ли поставили ред в спалнята, Потър? — каза тя.

Потър напусна поста си и небрежно вдигна стола. Той беше свикнал като Хелен, да посреща сравнително спокойно припадъците на Боби, които обикновено започваха буйно.

— Какъв лекар повикахте? — попита Хелен, докато той избърсваше мастилото с носната си кърпичка, хванал я деликатно с върха на пръстите.

— Хотелския лекар — някакъв стар германец — отговори с дълбока недоверчивост Потър. — Не можах да намеря английския лекар. Невъзможно е да се получи телефонна връзка. Мислех, че не е препоръчително да се отлага.

Хелен се засмя на себе си.

— Харесва ли ни Шанхай, Потър? — попита тя, явно шегувайки се.

Потър вдигна ръце с примирение.

— Прогнила дупка — каза той. — От горе до долу прогнила, мадам.

— Човек трябва да има търпение за телефона — продължи Хелен със забавен тон. — Не забравяйте, че се води война.

Потър я погледна за миг замислено.

— Мадам е много млада, ако мога да се изразя така, и не знае какво е война — каза той.

Хелен седна до радиото и започна да върти копчето. Висок китайски женски глас, който звучеше като несмазано колело на талига. Астматично скимтящ електрически орган, който се мъчеше да свири джаз.

Потър, който се беше върнал на ключалката, отвори вратата точно когато д–р Хайн излизаше. Хелен хвърли мимолетен поглед през отвора на вратата и видя Боби да лежи на леглото си по риза, разгърден, но пушещ и очевидно съвсем спокоен. Потър мигновено затвори пак вратата.

— Много хубаво от ваша страна, господин докторе, че сте се погрижили за моето бебе — каза тя небрежно. — Добре ли е той сега?

Д–р Хайн я погледна с изненада. Той не можеше да свикне с начина, по който англичаните крият всичко у себе си и никога не проявяват чувствата си. В Германия хората обичаха експанзивност и сълзи.

— Да, мисля, че този път му мина — каза той, бавейки се нерешително, преди да излезе.

— Не искате ли да седнете за момент, господин докторе? Да не би да се повтори припадъкът. Какво ще пиете? — каза Хелен, като взе телефонната слушалка, за да поръча.

— Благодаря ви, благодаря ви много — каза д–р Хайн, като седна след слабо колебание. — По това време не пия нищо.

— Една водка — каза Хелен по телефона. Тя беше свикнала с водката в Париж като признак на нейното минало на руска велика княгиня, като част от нейната легизация, така да се каже. В моменти, когато се чувстваше отпаднала или нещастна, тя се връщаше, без да мисли, към това бистро, силно прозрачно питие. — Е — попита тя, като седна срещу доктора пред фалшивата камина, от корниза на която се усмихваше един идиотски Буда, — имате ли да ми кажете нещо?

Потър беше излязъл от стаята, безмълвен като дъждовен червей. Д–р Хайн прочисти гърлото си. Той говореше толкова малко и ставаше така, че винаги трябваше да оправи гласа си, преди да заговори.

— Вашият домашен лекар вероятно ви е казал вече, че съпругът ви няма много здраво сърце — каза той след това.

Хелен го погледна внимателно.

— Говореха нещо за някакви нервни смущения на сърцето — каза тя леко.

— Нервни… е, да, нервни смущения на сърцето е един донякъде — как да кажа — мек израз. Мистър Ръсел изглежда е пресилил твърде много сърцето си — каза д–р Хайн без заобикалки.

Хелен се усмихна насърчително.

— Няма нищо, господин докторе, аз съм свикнала с тези консултации — каза тя.

— Не бих могъл да поема отговорността да отмина това с няколко приятни фрази — продължи лекарят. — Вашият съпруг е в състояние, при което може да се случи всичко. Смятам, че е необходимо да знаете какво е положението.

— А какво е положението? — попита Хелен.

Този разговор по-скоро я забавляваше, отколкото я тревожеше. Чу се почукване и един французин — келнер по етажите, влезе плавно в стаята, носейки водката. Той имаше профил на Аполон и беше кривоглед. Наля две чаши и остави бутилката на подноса. Сетне застана зад стола на Хелен, раболепно приведен.

— Добре, Гастон. Благодаря ви, Гастон. Нищо повече — каза Хелен.

Гастон излезе плавно.

— Някога той е спал с една американска милионерка, която била отседнала тук — каза Хелен, когато той излезе от стаята. — Оттогава смята, че е негов дълг да бъде галантен към всички посетителки на хотела. — Тя подаде на д–р Хайн чашката му. — Prosit *, господин докторе — каза тя.

— Prosit — каза д–р Хайн и пи от вежливост.

— За какво трябва да бъда готова? Как стоят работите? — попита Хелен любезно.

— Изглежда, мистър Ръсел се е впуснал напоследък в крайности от някакъв род, които натоварват доста неговото сърце. Трябва да го възпирате — каза лекарят.

Хелен се засмя и изглеждаше като че ли се смееше на него.

— Извинете! Мисля, че не само напоследък е било така — каза тя, като премина на английски. — Не е лека работа мистър Ръсел да бъде въздържан от крайности, особено в Шанхай. Този град е измислен за хора, които стигат до крайности. Не мислите ли и вие така господин докторе?

— Защо не заминете? На борда на някой параход ще имате по-голям контрол над мъжа си. Освен това, понастоящем тук не е особено приветливо — каза д–р Хайн.

— Ще заминем… скоро — каза Хелен замислено.

Досега тя не беше в състояние да мисли да напусне града, в който живееше Франк. Може би се надяваше, че ще бъде способна да го възпре в последния момент от женитбата му и да избяга с него, да избяга от всичко в някои таен рай на любовта, където не би имало нищо друго освен тях двамата. Хелен, авантюристката, нямаше никаква представа колко прости и наивни бяха нейните желания. Така банални бяха желанията на всички любовници.

— Ето например, онзи малкият пианист в бара — каза тя. — Мъжът ми винаги скита с него. Нямам представа къде ходят всяка нощ.

Д–р Хайн наостри уши при споменаването на Курт.

— Познавате ли Курт Планке? — попита той неловко.

— Бяла съм в твърде много барове — и за мен всеки в някой бар се нарича Джек… Това прави живота по-прост — каза Хелен. — Думата ми е за онзи благовиден нехранимайко, който така хубаво свири разни танга. Той германец ли е? Смятах го за нещо екзотично.

Д–р Хайн вдигна срещу светлината чашата си с водка. Той не слушаше какво казва Хелен, беше зает със собствените си мисли. „Това е вярно, мислеше си той, аз занемарих Курт“. Трябваше да му поговори.

Хелен също вдиша чашата си и с блуждаеща усмивка погледна през прозрачната течност, която отразяваше светлината в цветовете на дъгата.

— Затова обичам да пия водка — каза тя несъзнателно.

— Моля? — попита д–р Хайн, защото не беше слушал.

— Нищо просто един спомен от детинство — каза Хелен, като изпразни чашата си.

Разсеяният разговор се изчерпа.

— Трябва да си вървя — каза д–р Хайн, като стана. „Трябва веднага да говоря на Курт, помисли си той. Не бива да се отдава пак на опиума“. — Ще говоря на пианиста, познавам го добре — каза той. — Ще му кажа да не осигурява опиум на съпруга ви — или каквото е там — добави той бързо.

Хелен го придружи вежливо до вратата.

— А какво става със сърцето? — попита тя в последния момент. — Искате да кажете, че може да бъде опасно? Искам да кажа… възможно ли е нещо да се случи внезапно?

— Мисис Ръсел — каза д–р Хайн, чувствайки се неприятно смутен, както става с всички лекари при някой твърде прям въпрос. — Мисис Ръсел, не мога да отговоря на този въпрос. Когато едно сърце, което не е съвсем здраво, има намерение да обяви стачка, то никога не предупреждава за това. Познавам хора, умрели от сърдечен удар, които са имали много по-здраво сърце от вашия съпруг. А съм виждал и много слаби сърца, които приличат на стари автомобили. Ако знаете как да се грижите за тях, те издържат още няколко години. Единственият ми съвет е: предпазливост. Добро гледане и спокойствие. Един стол на палубата на някой параход, където барът се затваря в десет часа. Лека вечер, мисис Ръсел, приятно ми беше.

Веднага щом остана сама, Хелен застана пред огнището, унесена в мисли и взирайки се в глупавия малък позлатен Буда от дърво. „Идиотски, мислеше си тя — колко идиотски са тези хотели! Те трябва да бъдат на всяка цена китайски“. Но нейните мисли бяха отлетели твърде надалеч от статуйката на Буда, чието кръгло лице гледаше безразлично към нея.

— За това не става въпрос — каза тя високо и отиде до прозореца. Ако крайностите биха могли да разрушат сърцето на Боби, тогава тя щеше да бъде последният човек в света, който би го въздържал от тях. Стоя известно време до прозореца, като гледаше надолу по улицата, една тясна ивица долу, с непрестанна процесия от автомобили, хора и рикши. Тя наля нова чаша водка и я изпи бавно, като погледна искрящата пред нея светлина; след това стана с решително движение и отиде в спалнята на съпруга си.

Той лежеше на леглото както по-рано и изглеждаше заспал. Седна до него и го загледа. Беше станало тъмно и тя посегна и запали лампата до леглото — една идиотска лампа, каквото беше всичко друго в хотел „Шанхай“, с абажур от надиплена, бебешко розова коприна. Тогава видя, че очите на Боби не бяха съвсем затворени, а я гледаха през един отвор между клепачите. Припадъкът му го беше оставил блед и луничките отново се бяха появили на неговото красиво, отпаднало лице.

— На заспал ли се правиш? — каза тя и го разтърси за рамената.

Той започна да се смее, без да отваря по-широко очите и обви ръката си около нея.

— Чакай да те видя — каза той лениво. — Сякаш беше с ореол около главата като мадона.

Той говореше бавно и със затруднение, както винаги след като беше взел нещо успокоително, и произнасяше неясно съгласните, защото беше твърде мързелив, за да си затвори устните.

— Събуди се, идиот — каза Хелен нелюбезно. — Събуди се, пияницо, и се стегни.

Тя се опита да се освободи от ръцете му, но той я държеше неочаквано силно.

— Остани при нас, сега сме вече добре — мълвеше той и стигна дотам, че си отвори очите. Той въздъхна дълбоко и се изтегна. — О, Хелен — каза той, — о, Хелен.

„Дали бих могла да го удуша, мислеше си Хелен като продължаваше да му се усмихва. Не, помисли си тя, не бих могла да направя това“. Боби я пусна, седна на леглото, закопча ризата си и отмахна косата от челото си.

— Прости ми — каза той вежливо. Изведнъж се събуди и дойде в пълно съзнание. — Съжалявам, че изгубих самоконтрол. Това няма да се случва вече, Хелен, обещавам ти.

Тя го наблюдаваше, когато той стана и си облече бялото ленено сако пред огледалото. Изтегли в правилен триъгълник кърпичката от джоба си и се върна при нея.

— Този град е твърде много за мен — каза той. — По-добри хора от мен — както е казал Шекспир, или беше Байрон, а?

Хелен не отговори и той продължи своя брътвеж.

— Ядох твърде много сладки работи и си развалих стомаха, това е всичко. Да заминем.

Той седна до Хелен на леглото и продължи да говори настоятелно.

— Нека заминем, Хелен. Какво правиш в тази дупка? Ако останем по-дълго тук, не само ще отровя себе си, но ние и двамата ще се самоубием, а? Нека се махнем.

— Не е моя вината, ако сме още тук — отговори Хелен крайно несправедливо. — Кога искаш да заминем и за къде? Сега няма влакове. Няма възможност да идем в Пекин.

— По дяволите Пекин! Има параходи. Можем да идем в Хонконг, например. Един благоприличен, чист английски град. Английски — не като този мръсен Шанхай.

— Ще кажа на Потър да види кога тръгва някой параход — каза Хелен.

Всичко това беше глупост. Какво щеше да прави тя в Хонконг, привързана към този труп? А в това време Франк щеше да бъде в леглото с онази американка. „Надявам се, тя да бъде ударена от бомба“, пожела си тя от все сърце. Ненадейно Боби сложи глава в скута й.

— Хелен — каза той. — Хелен, помогни ми, Хелен.

Тя погледна към него без капка съжаление. Тя съжаляваше единствено себе си.

— Как да ти помогна? — попита тя студено.

— Защо се омъжи за мен? — попита той, като притисна лицето си към корема й.

Дъхът й секна от отвращение.

— Плачеш ли? — попита тя.

Боби не отговори. Дъхът му излизаше на прекъсвания и тя го чувстваше по кожата си горещ и влажен. Тя го отблъсна, положи главата му на възглавницата, сякаш беше неодушевен предмет, и се изправи.

— Гладна съм — каза тя, като отиде пред огледалото. — Време е да се преоблека.

Излезе от стаята, без да хвърли друг поглед към мъжа си. На вратата срещна Потър.

— Потър — каза тя, без да спре, — поискайте списък на параходите, заминаващи за Хонконг и Сингапур. Британски кораб, ако е възможно, и не преди събота.

— Веднага ще го направя — каза Потър и по цялото му лице се изписа облекчение. Преди Хелен да стигне в стаята си, той вече държеше телефонната слушалка.

[0] Моля, наздраве (пол.). — Б.пр. ↑

XIII

Като напусна луксозния апартамент на Ръселови, д–р Хайн отиде право в стаята на Курт — ако стаята, която хотелът му беше предоставил, заслужаваше това име. Това беше дупка на десетия етаж, която по-рано служеше за склад на бельо, но бяха установили, че е твърде малка за тази цел. Курт можеше да отвори вратата си, само ако седнеше на леглото, за да направи място. Стаята нямаше и прозорец, а само една въздушна шахта като тия, каквито имат вътрешните кабини по параходите. Но понеже Курт беше на служба през цялата нощ в бара и спеше през деня, един прозорец в неговата стая би значел — както той се изразяваше — да даваш на свиня кладенчова вода.

Ако искаше да се изкъпе, Курт трябваше да си вземе гореща вода от някой китайски магазин за гореща вода и да вземе назаем от момчетата в хотела дървено корито, което да използва като вана. Оттук в хотела нямаше асансьор до бара, така че той трябваше да изкачи осемте етажа по една тясна стълба с отбелязани с червена светлина изходи, защото това стълбище беше само изход в случай на пожар. Понеже Курт нямаше никакви тайни и не притежаваше нищо, д–р Хайн намери вратата отключена — пък и на нея изобщо нямаше ключалка. Стаята обаче беше празна.

— Къде господар отишъл? — попита докторът едно момче, което минаваше от там.

— Господар нагоре отишъл — беше отговорът, подчертан с посочване нагоре.

Д–р Хайн, който не познаваше тайната на пожарното стълбище, се върна по целия път обратно до асансьора. Той слезе долу на партера, който се намираше срещу приемното бюро, и автоматично, без дори да си признае това, хвърли поглед към своята празна преградка за писма, промъкна се през сводестия хол, стигна до втория асансьор и едва тогава бе откаран горе пред бара.

Той чуваше вече музика в преддверието; ослуша се с изненада и се усмихна неволно, когато позна втората част на Бетовеновата соната в до минор. Влезе на пръсти.

Барът беше празен, защото беше още рано и неговата празнота правеше локала прекалено голям. Над града отвън още имаше малко дрезгавина, но на прозорците на бара бяха спуснати тежки завеси, които не позволяваха да проникне светлина нито отвън, нито отвътре. Сякаш някакъв сляп човек свиреше в тъмнината. Беше станало втора природа на доктора никога да не прекъсва музика, затова той отиде пипнешком до една от тапицираните с коприна пейки до стената и седна търпеливо да изслуша музиката. Далеч отдолу се чуваха автомобилни сигнали, скърцане на спирачки и целият тътнещ шум на Шанхай. Тук в бара беше Бетовен, сонатата в до минор, последната соната.

При последната нота Курт държа натиснат педала, докато тя замря напълно и тогава за свое изумление докторът чу някой да ръкопляска. Непосредствено след това Курт запали лампата на пианото, която хвърли кръг светлина над клавишите и непосредствената околност. Сега той видя, че една девойка беше седнала до Курт на столчето за пианото. Преди да успее да се смути, че ги е обезпокоил, Курт каза:

— Това е Рут, господин докторе. Едно от онези бедни китайски сирачета, които си изкарват прехраната, като копират венецианска дантела.

Рут беше малко смутена и каза със смях:

— Не говори ли той най-лудешките неща?

— Д–р Хайн се специализира в присаждането на жлези — каза Курт, продължавайки запознаването. — Той току-що е успял да направи от една маймуна английски морски офицер. За него всичко е жлези, нищо друго освен жлези.

— Обичате ли музика? — попита лекарят, колкото да каже нещо.

— Луда съм за музика — каза Рут с ентусиазъм. — Бих могла цяла нощ да седя тук и да слушам.

— Тя мисли, че Стравински е името на някакъв десерт и че Бетовен е диригент в операта в Ню Йорк — каза Курт на немски. Рут наблюдаваше устните му, като че ли това щеше да й помогне да разбере чуждия език. — Мис Андерсън ни прави твърде голяма чест — продължи Курт на груб, формален език. — Тя е младата дама, която ще се ожени за Франк Тейлър в събота и която ние от толкова дълго време очаквахме да видим.

При тези думи лекарят се поклони няколко пъти и стисна ръката на Рут.

— Трябваше да чакам Франк в градината на покрива — каза тя, — но няма никаква градина на покрива. Тогава чух Курт да свири на пиано и се вмъкнах. Трябва да е вече късно.

Лекарят отиде на вратата, която водеше от бара към покрива.

— Защо я няма градината на покрива? — попита той слисан, когато видя, че цялото обширно пространство беше празно и че масите, слънчобраните и саксиите с цветя бяха прибрани.

— За в случай на въздушни нападения — каза Курт откъм пианото.

— Тогава и барът не е много по-сигурен — каза д–р Хайн, като бързо се отдръпна назад, както се отдръпват при светкавица хора, застанали до прозореца.

— О, барът ли? Това е съвсем друга работа, нали, Рут — каза Курт с усмивка към девойката.

— Аз не се боя — каза Рут.

— Да, ние не се боим — повтори Курт. — Ще се пъхнем под пианото, когато започне. То е устойчиво на бомби.

Той сложи пръсти на клавишите и започна последната част на сонатата. Рут все още седеше близо до него и слушаше.

Д–р Хайн зае мястото си до стената и се унесе в музиката. Отдавна не беше чувал Курт да свири. Наистина, изненадващо беше, че момъкът не е забравил Бетовен. Той свиреше красиво, сдържано и все пак с чувство; в неговото свирене нямаше нищо слабо или сантиментално. Имаше сила и израз, почти величие. „Какъв пианист можеше да бъде той! — мислеше си Хайн тъжно. Най-великият от германските пианисти, ако му беше дадена възможност да узрее“. Сянката на неговия покоен приятел Макс Лилиан се носеше като дух в танцувалния бар на хотел „Шанхай“; вратите към терасата бяха широко разтворени, навън се разстилаше градината в Брюневалд; Ирена, Роланд, Бетовен, последната соната, продължителните трели и след това — катастрофа…

— Вие също не се боите, господин докторе, струва ми се — каза Рут, когато и тази част свърши.

— Дете мое — каза той, — човек стига до една точка в живота, която лежи отвъд всякакъв страх.

Курт отправи към него бърз, изпитателен поглед. През всички тези години на тяхното общо изгнание докторът никога не беше изрекъл нито думичка за миналото.

— Наистина, как живее старият германски лекар? — беше попитал някой Курт.

— Очаква писма, които не идват — беше отговорил той.

— Но не би ли било по-добре, ако чакахте годеника си някъде другаде? В хотела например? Да ви заведа ли долу? — попита д–р Хайн, като отиде при пианото.

Рут поклати глава.

— Наситила съм се на хола — каза тя. — Да знаех само къде е Франк! Не може да се телефонира. Ходих в магазина му, но и там го няма. Долу в хола седи онази дебелата френска дама и иска да ме продаде на един много богат китаец. Тук горе за мен е по-хубаво.

— Рут е родена за героиня — обясни Курт. — Преди всичко тя е милосърдна сестра; второ, като стюардеса в самолет е преживяла най-страшните работи; трето, тя е дошла в Шанхай специално, за да вземе участие във войната; четвърто, тя не се бои да седи в тъмното с един пропаднал човек като мен. Това ли е всичко, Рут?

Лекарят слушаше с леко неудоволствие безцелното бръщолевене на младия човек. „Или е много нещастен, или пък се дължи на опиума“, мислеше си той, като преценяваше.

— Милосърдна сестра ли? — каза той на Рут. — Тогава ние сме почти колеги. Ще ни помагате ли, ако организираме една доброволческа санитарна служба?

— Сигурно — каза Рут, сякаш искаше да каже „защо питате?“

Ненадейно всички лампи в бара светнаха. Курт взе един рязък акорд на пианото и стана.

— Извинете, мис Андерсън — каза той с много нисък поклон, — трябва да си облека ливреята.

Тя гледаше с учудване след него, когато той тръгна към вратата.

— Сърдит ли е? — попита тя лекаря.

Лекарят поклати глава. Барманът от бара дойде и започна да нарежда своите бутилки и чаши. Зад него Юджийн, оберкелнерът, дойде с плавно плъзгане по полирания под. Той хвърли бегъл и загрижен поглед през вратата към градината на покрива и след това я затвори.

— Няма да направим голям оборот тази нощ — каза той на прислужника от бара.

Негърът, който се редуваше с Курт на пианото, се промъкна с увесена глава, със своята черна глава над бяло вечерно сако. Той протегна дългите си тънки пръсти, докато изпращяха и след това ги сложи върху клавишите, без да поглежда.

— Ето Франк — каза Рут, още преди Франк действително да се беше появил.

Курт Планке се беше спрял на вратата и не снемаше очи от Рут. Когато видя сияйното, лъчисто и недвусмислено преображение на лицето й, когато тя подаде ръка на Франк, той така смръщи лице, като че ли беше захапал зърно черен пипер. Пъхна ръце в джобовете си и се върна отново в бара.

— Съжалявам, че закъснях толкова, мъничка — каза Франк. — Факт е, че работата в доброволческата стража стана сериозна. Събраха ни за едно малко упражнение, а то продължи цели часове. Това е Морис — каза той, като посочи към един човек, който беше дошъл с него. — Морис ще бъде най-добрият ми човек. Скромен човек е този Морис. Не бихте повярвали това, ако гледате как изглежда сега.

Морис, както и Франк, изглеждаше уморен и белите им костюми бяха измачкани. Косите на Морис бяха твърде червени, а очите му твърде сини; една цигара висеше на долната му устна, независимо дали се смееше, говореше или пишеше. Рут стисна огромната му ръка.

— Франк ми е разказвал много за вас — каза тя.

Морис направи гримаса.

— Време беше да върнат този момък — каза той.

„Защо всички ми говорят това?“ — помисли Рут мимоходом.

— След един–два дни сме във война — каза Франк.

— Войната вече е започнала — каза Морис сухо. — Имало е малка схватка и аз ще трябва да разбера сега къде е станало това. Китайците смятат да принудят японците да се бият.

— Китайците ли? Аз винаги съм мислила, че китайците са страхливи — каза Рут.

— Точно затова — каза Морис. — Досега са дебаркирали по-малко от четири хиляди японци, а в Шанхай има достатъчно китайски войници — ще си изям шапката, ако има по-малко от сто хиляди.

— Но ти нямаш шапка — каза Франк и избърса ръцете си. — Джудженце — каза той, — боя се, че с яхтата няма да стане нищо. Много бих искал да ти устроя едно романтично пътешествие, но на влаковете не може да се разчита… сега.

— Няма значение, катеричке — каза Рут. — Достатъчно е, че съм тук. По-късно, може би.

— Може и така — по-късно — каза Франк.

Говореха за яхтата на Б. С., която се намираше в Съчоу Крийк и с която проектираха да направят сватбено пътешествие в края на седмицата. Франк се огледа наоколо.

— Не е много весело, като няма никой — каза той, като раздвижи раменете си под бялото сако.

Приближи се Юджийн.

— Вероятно скоро ще трябва да затворим бара тази вечер — каза той учтиво.

Д–р Хайн се присъедини към тях под влиянието на неопределено и плахо любопитство.

— Ще започнат ли да стрелят? — попита той.

— Досега няма нищо сериозно, но и това ще стане — увери го Морис.

За миг д–р Хайн усети ясно миризмата на барут, онази незабравима, пареща в ноздрите миризма, която оставаше да виси над окопите след сражение. Барут, кръв, нечистотия, смърт и страх от смъртта. Франк го хвана под ръка, а също и Рут, и ги заведе на бара. Морис не чака покана.

— Какво ще си поръчаш, мъничка? Какво да бъде, докторе?

Рут се държеше здраво за ръката на Франк и го погледна сериозно.

— Жадна съм — каза тя. — Какво да пия?

Франк обмисли.

— Коктейл „Бяла дама“ или джин със сода — каза той. — Предлагам Бяла дама.

— Добре — една Бяла дама — каза Рут покорно.

Двама други мъже бяха пристигнали, но барът изглеждаше пуст.

— Благодаря ви, но няма да пия нищо — каза д–р Хайн, който беше твърде неловък, за да намери някакъв изход.

— Шотландско и сода — поръча Франк. — Ти какво ще пиеш, Морис?

— Двойно шотландско за мен — каза Морис.

И двамата мъже бяха пили вече; Рут забеляза това. Франк й се усмихна над ръба на чашата и смигна.

— Ще се радвам, когато започне — каза той весело. — Напрежение на нервите е да чакаш първата бомба.

— Всичко най-добро! — каза Морис и изпразни чашата си.

— Подобно! — каза Рут и започна да пие жадно своя коктейл.

Курт стоеше до тях и ги наблюдаваше. Негърът изтръгваше синкопи от пианото. Бетовен изчезна като дух от бара.

— Жалко, че мис Рут е толкова конвенционална — каза неочаквано Курт на висок глас.

Франк се озърна учуден.

— Какво искате да кажете? — попита той. — Още едно шотландско.

— Ако мис Андерсън не беше толкова конвенционална, тя щеше да се влюби в мен, вместо да се омъжи за един мил преуспяващ американски търговец като вас — каза Курт, високо и свадливо. — Тя щеше да се опита да ме измъкне от калта, върху която — както всички знаят — е построен Шанхай, вместо да живее от американски експорт с двеста долара месечно. Или са триста?

— Какво ще пиете? — попита Франк добродушно. Той беше очевидно в повишено настроение и като хвана Курт, накара го да седне на стола до него.

— Джин без нищо — каза Курт, като сложи краката си на месинговата пръчка. Той разлюля чашата си с подсилен жест. — За мис Андерсън — каза той — красива като зората и добродетелна като мисионерска вдовица.

— Двойно шотландско — каза Морис.

Барът вече не беше празен, макар съвсем да не беше пълен. Малцината дошли бяха по-шумни, отколкото обикновено, като че искаха да заглушат някакъв друг, заплашителен шум във въздуха.

Д–р Хайн чакаше. Курт беше забравил, че той е там.

— Още един джин — каза Курт високо.

Юджийн, оберкелнерът, пошепна на ухото му, че е време да смени негъра.

— Имаме нужда от атмосфера — настоя той шепнешком, а Курт прихна да се смее.

— Атмосферата е добра — извика той, смеейки се. — Атмосферата тук е като при масово погребение. Няколко лопати пръст — и всичко е свършено. — Той изпи джина си и блъсна отново нататък чашата.

— Не трябва да пиете толкова много, Курт — каза Рут загрижено.

— Защо да не трябва? Защо именно аз, красива девойко? Защо именно аз не бива да пия? — попита той сърдито.

Неочаквано той стана сериозен; остави чашата си и погледна лицето на Рут.

— Наистина, жалко за мен — каза той с нисък глас. — Съгласете се, че е жалко, Рут. — Той вдигна ръка, за да отдаде чест на шега. — Хайл! — извика той. — Хайл! Ако не бях попаднал между евреи и интелектуалци, щях да бъда много добре. Щях да остана в отечеството си и да стана шофьор като баща си или инженер като чичо си; щях да нося кафява риза и да викам „Хайл!“ и щях да бъда щастлив. Аз съм ариец; видите ли, Рут, чист ариец. Пас, арийците, не ни бива за интелектуалци. Не можем да издържим в това отношение. Балтийско море — продължи той, — аз често изпитвам носталгия за Балтийско море. — Той срещна загрижения поглед на Рут. — Но ето на! — каза той презрително. — За вас всичко е… Стравински. Лека вечер, господа!

Сивото лице на д–р Хайн беше побледняло, докато слушаше Курт.

— Защо никога не идваш на нашите вечери за камерна музика, моето момче? — попита той, сякаш това можеше да му помогне. — Ние свирим всяка сряда вечер.

Курт дори не го и чу, той дори не го виждаше. Докторът остана още миг — със своите стари обувки, неловко, заставайки ту на единия, ту на другия крак; след това се обърна и бавно се измъкна от бара. На вратата срещна влизащия мистър Ръсел, той беше с чиста и хубава външност, както обикновено.

— Как се чувствате сега, мистър Ръсел? — попита докторът.

Ръсел не го позна и го погледна с изненада.

— Благодаря, благодаря, отлично. Как сте вие? — попита той и продължи нататък. Той седна до Курт и поръча една чаша перно. — Потър ми каза, че барът щял да бъде затворен — каза той, като гледаше сънено и все пак настойчиво Курт.

— Вие всички ли се познавате! Мис Андерсън, достопочтеният Боби Ръсел — каза Курт, запознавайки ги.

— Как сте, Франк? — попита Боби.

— Отлично, благодаря. Вие как сте, Боби? — отговори Франк.

— Викат на телефона мистър Тейлър — каза Юджийн, като се плъзна до Франк.

— Мен? — каза Франк с учудване. Юджийн чакаше. — Кой е на телефона? — попита Франк.

Юджийн вдигна рамене.

— Сигурно е Б. С. — каза Франк. — Ние ще се венчаем — каза той на Рут. Изпразни чашата си и излезе.

Междувременно Морис упорито и спокойно се напиваше.

— Пожелавам ви най-голямо щастие — казваше той на Рут, щом получеше нова чашка уиски. — Пожелавам ви най-голямо щастие. Време беше да го вържат. Хайде, най-голямо щастие!

Негърът беше престанал да свири.

— Музика! — каза Юджийн с по-груб тон.

— Каква полза от нея? — попита Боби. — Няма жива душа в бара. Много по-добре ще бъде да затворите. Ужасна дупка! И опасна, отгоре на това.

Ставайки, той хвана Курт за ръката. Курт го отблъсна от себе си и столът се катурна.

— Елате с мен на пианото, Рут — помоли я Курт с внезапна благост. — Ще свиря за вас.

Рут се радваше, че ще излезе от бара. Тя последва Курт по гладкия, празен паркет. Той вървеше с твърди стъпки пред нея и притегли до себе си пред пианото един стол.

— Шуберт — каза той. — Никой не слуша.

Рут седеше изправена, с ръце в скута, като добре възпитано дете. Курт я наблюдаваше с нежно удоволствие.

— Трябва да ви говоря, Рут — каза той. — Това е много важно. Вие не знаете колко е важно. Това е въпрос на живот и смърт, Рут.

Докато говореше, той беше започнал да свири и продължаваше, без да поглежда нито клавишите, нито Рут. Погледът му беше закован в гърба на Боби Ръсел.

— Ваша специалност е спасяването на живота, нали? Грижи за болните, любов към човечеството и така нататък. Добре тогава, слушайте, Рут: прекарайте тази вечер с мен. Оставете Франк Тейлър на собствените му грижи. Той няма нужда от вас. Аз имам. Аз съм… в опасност. Аз съм болен. За мен трябва да се грижи някой и да ме закриля. Аз не мога да бъда оставен сам. Слушайте, Рут, не искам нищо от вас, вие разбирате това, но имам нужда от вас тази вечер. Ще свиря на пианото за вас. Или пък вие можете да ми разкажете нещо, или аз ще ви разкажа нещо; ще бъда мирен и разумен, обещавам ви. Нали, Рут? Искате ли? Кажете на Франк, че сте ми обещала. Той и онзи Морис са точно в настроение за нощ в клуба. Вие не можете да откажете да спасите живота ми. То противоречи на вашата клетва като милосърдна сестра.

Рут слушаше с растящо изумление тези трескави думи.

— Вие сте пиян — каза тя.

Курт удари силно клавишите.

— Ето! „Вие сте пиян!“. Трябваше да знам, че ще дойде това. Не, красива девойко, вие не знаете как изглеждам аз, когато съм пиян. Помогнете ми, само останете при мен. Бързо кажете „да“, преди Франк да се е върнал от телефона.

Рут се смееше смутено.

— Вие сте луд — каза тя разтревожено. Ужасът, отчаянието и откровеността на Курт я вълнуваха, макар че имаше смисъл в това, което той казваше. — Вие сигурно сте луд, Курт — каза тя. — Франк и аз сме поканени на гости и сега е навечерието на нашата сватба, така че как мога да остана при вас? Бъдете добро момче, не бъдете неразумен — молеше го тя.

Ръцете му бягаха все по-бързо и по-бързо по клавишите, като подплашени животинчета и всеки отделен пръст имаше свой собствен ум и собствен страх.

— Изслушайте ме, Рут — каза Курт. — Ако вие прекосявахте там долу Нанкин роуд и аз имах щастието да скоча долу от градината на покрива в същия този момент и да падна пред нозете ви със спукан череп на пихтия, но все пак с искрица живот в трупа ми — щяхте ли да идете на гости, или щяхте да ме вдигнете, да ме занесете в някоя болница и да се опитате да ме спасите?

Рут се засмя.

— Що за въпрос!

Тя гледаше към вратата, но Франк не се връщаше.

— Вие щяхте да се заемете да ме спасите, нали? Отговорете ми! Да, разбира се, така щяхте да направите. Добре тогава, Рут: аз наистина съм скочил вече долу и в мен е останала само една искрица живот. Само мигновена помощ може да ме спаси. Невъзможно е да идете на гости в навечерието на сватбата си. Вие трябва да разберете това. Вие трябва да ме вдигнете и да се погрижите за мен. Ако ме оставите сам тази вечер…

— Съжалявам, Франк иде — каза Рут. Тя избърза към вратата, когато Франк влизаше. Той беше блед и не изглеждаше съвсем добре. Бършеше ръцете си с носна кърпичка, а по лицето му се стичаха капки вода, като че ли току-що се беше мил.

Боби Ръсел стана от мястото си при бара и отиде нехайно пред пианото. Курт продължаваше да свири като луд вече не Шуберт, а един от Брамсовите унгарски танци.

— Е? — каза Боби Ръсел.

— Добре — отговори Курт, като затвори пианото.

— Какво стана с телефона? — попита Рут на вратата.

Франк я погледна, като че ли тя беше призрак.

— О, телефона? Нищо — каза той.

XIV

Хелен седеше на леглото си, все още с телефонната слушалка в ръка, дълго след като Франк беше затворил телефона. Думите, които двамата бяха изрекли, още висяха във въздуха тъй ясно, като че ли бяха написани там.

— Франк, аз не мога повече да издържам, трябва да ви видя, само още веднъж, само тази вечер. Вие трябва да се освободите. Трябва да ви говоря.

— Лудост, Хелен. Това не може да стане. Не мога да оставя Рут сама. Поканени сме у Б. С. на прием в наша чест. Съжалявам, Хелен.

— Боя се, че се държа просташки, Франк. Това звучи смешно, но сега за пръв път през живота си аз обичам. Аз съм още новачка, затова ми прости. Какво да правим, Франк?

— Такава ни е съдбата, мила. Нищо не може да се направи.

— Обичате ли ме, Франк?

— Знаете, че ви обичам.

— И ще се ожените вдругиден? Държите ли на това?

— Трябва да държа, Хелен. Обичам ви, но това не значи, че трябва да постъпвам непочтено. Не можете ли да разберете това?

— Какво казахте?

— Нищо.

— Моля, елате при мен за малко. Аз съм в стаята си. Не мога да говоря по телефона. Само за пет минути, Франк. Елате сега, веднага… Казвате ли нещо, Франк? Защо не отговаряте, Франк?

Мълчание.

— Съжалявам, Хелен, миличка. Ти сама знаеш какво би станало, ако дойда сега.

— Франк? Франк? Франк?

Стаята сега беше твърде тиха, когато телефонът не издаваше никакъв звук. Хелен беше спряла вентилатора, за да чува по-ясно гласа на Франк. Тя все още държеше безпомощно слушалката в ръка.

Влезе Кларксън. На ръката си беше преметнала бялата рокля със зелената бамбукова шарка.

— Викахте ли ме, мадам?

— Не, Кларксън, благодаря ви. Оставете тук роклята. Не знам дали ще изляза.

„Какво да правя. Мислех, че ще мога да понеса това. Не мога, Франк. Не мога.“ Тя пусна вентилатора, а и радиото. Танцова музика от „Клуба на божурите“. Нетърпимо. Спря радиото. „Ще ида в бара и ще устроя сцена. Ще напиша на това момиче Андерсън писмо и ще й кажа истината. Невъзможно е Франк да ме изостави заради нея. Нейните къдри, нейният глас, нейната рокля… Не бих я взела за слугиня, а той иска да се ожени за нея! Идиотско, смешно, невъзможно, Франк, слушай, това е невъзможно. Ако можех само да поговоря с него; ако той не ме отбягваше… това е достатъчно, за да накара човек да полудее, това е парализиращо.“

— Ало, ало, моля свържете ме пак с бара… Ало, ало, моля, помолете мистър Франк Тейлър да дойде на телефона… Какво? Не е ли вече там? Знаете ли къде е отишъл? Не? Благодаря.

Хелен се взираше в телефона, това зло изобретение, от което не излизаше нищо друго, освен разочарование и отказ. Тя тръшна отново слушалката и закрачи нагоре-надолу из стаята. Разбута няколко стола настрана, за да направи малко място.

„Няма да се примиря с това. Отказвам да бъда третирана по такъв начин. За какъв се мисли този дребен чиновник? Да не мисли, че щом е миловиден — едно миловидно необуздано младо животно без нито един нерв в тялото си — да не мисли, че може да се държи, както си иска? Едно миловидно младо животно — о, Франк, като си помисля за врата ти! Косата ти, устата ти! О, Франк, о, Франк, о, Франк, какво, за бога да правим?“.

Тя се видя в огледалото — висока, бледа, съвършено чужда жена с широко разтворена уста; устата изглеждаше така, сякаш издава болезнен вик, приличаше на гръцка трагическа маска. Тя прокара ръце по лицето си, сякаш за да го избърше, а след това започна да милва бузите си с края на пръстите си. Мъчеше се да се утеши, но беше неутешима. Коленичи пред един стол, оброни главата на ръцете си, опита се да плаче. Но от това нямаше полза. Не можеше да плаче. „Не мога дори да плача“, помисли си тя в отчаяние. „Ти си съвсем сама, каза си тя, съжалявайки се сама, съвсем самичка си и няма кой да ти помогне. Елена, бедна Леночка — съвсем самичка! Нямам бащица, нямам майчица“ — тези думи от само себе си й минаха през ум; къде ги беше чула? От някоя стара песен ли бяха? Нямам бащица, нямам майчица. Гриша, просякът пред „Клуба на божурите“ — това беше след последния ни танц…

Тя включи пак радиото — и мигновено се разнесе танцовата музика. „Повечето хора плачат, щом чуят музика, но аз не мога.“ Глупости! „Защо пък трябва да плачеш, Елена? Ти трябва да размислиш, хладнокръвно и ясно. Сантименталността е вредна. Винаги съм получавала, каквото съм пожелавала. Не трябва да допусна да се осъществи този брак. Желая ли аз Франк? Да, с всяка капка на кръвта си, с всяка пора на тялото си, с всеки косъм на главата си го желая. Добре, тогава ще го имам. Бъди спокойна, Леночка, гълъбче, няма да допуснем да се осъществи този брак. Франк ме обича и аз го обичам. Колко часа остават, през които може да се възпрепятства този брак? Чакай да видя, ей сега ще видя.“

Тя взе малкия си пътнически часовник от нощната масичка, сложи го на ухото си и се вгледа в малките стрелки. Дванадесет часа и десет минути. „Как върви времето! Сигурно съм изгубила съзнание. Сигурно съм била извън себе си. Да, извън себе си. Интересно — колко точно изразява тази фраза случая! Какъв случай! Глупости! Била съм извън себе си, а сега съм пак на себе си. Остават още тридесет и шест часа. Това е много. Цялата тази работа с Франк трая само седемдесет и два часа, от началото до края. Бъди спокойна, това не е краят. Няма край. Много работи могат да се случат в тридесет и шест часа. Съсредоточи се. Помисли. Стратегия. Това е важното.“

Тя позвъни и Кларксън влезе с онзи израз на слаб упрек върху смръщеното лице, който имат прислужниците, които не са си легнали навреме.

— Съжалявам, Кларксън — каза Хелен веднага. — Искам бял ленен костюм, една блуза и панамената шапка със зелена панделка. След това можете да си легнете.

— Ще излезете ли сега, мадам? Ще ви трябва ли колата?

— Не, ще взема такси, ако изляза. Потър още ли не си е легнал? Мистър Ръсел не се е върнал, нали?

— Мисля, че не е — каза Кларксън, като сви устни. — Да повикам ли Потър?

— Да, повикайте го, ако обичате, Кларксън. Лека нощ, Кларксън.

След малко се чу почукване и влезе Потър.

— Викали сте ме, мадам? — попита той с жив израз върху лицето.

— Имате ли представа къде е отишъл мистър Ръсел? — попита Хелен. Потър само се усмихна при тези думи. — И не знаете ли кога може да се върне? — продължи тя.

Потър вдигна рамене и много изразително ги отпусна пак.

— Добре, няма значение — каза Хелен. — Когато се върне, оставете го да спи: разбирате ли ме, Потър, оставете го да спи, дори ако спи през целия ден. Утре ще бъда много заета. Моля кажете на мистър Ръсел, че няма нужда да се безпокои за мен. — Тя помисли напрегнато и след това добави сякаш с вдъхновение: — Ще трябва да купувам прощални подаръци, кажете му това.

— Слушам, мадам — каза Потър. — А що се отнася до парахода…

— Да? — попита Хелен, разсеяна и нетърпелива. Тя вече прелистваше страниците на телефонния указател.

— Има само един параход за Хонконг. На другите параходи няма нито една свободна кабина. Това е един холандски параход, малък и второкласен, наречен „Сурабая“. Той се движи между Япония и остров Ява и ще отплува в събота, на четиринадесети август, в един часа по пладне. Плува три дни до Хонконг, с кратък престой в Амой.

— Това не звучи много добре — каза Хелен, като сложи настрана телефонния указател.

— Да, наистина, мадам — отговори Потър. — Взех четири кабини. Има само една класа. В общото помещение пренасят китайски кули за каучуковите плантации на остров Суматра. За нещастие няма кабини с отделна баня. Не е като в английските параходи. Всички кабини в добрите параходи са запазени отдавна. Всеки, който може, бяга оттук.

— Да, положително това е най-разумното, което може да се направи — каза Хелен, за да успокои Потър. — Добре, тогава можем да заминем вдругиден. Много добре сте направил, Потър. Много добре. Изглеждате уморен, по-добре ще бъде да си легнете, Потър.

— Мадам не е вечеряла нищо тази вечер — каза Потър загрижено.

— Много е горещо — каза Хелен. — Слушайте, Потър — добави тя бързо, — изкарайте си спокойно съня, не чакайте мъжа ми. Идете в стаята си. Аз още няма да си лягам.

— Слушам, мадам — каза Потър многозначително и се оттегли със своя небрежен маниер.

Хелен се ослуша, докато стъпките му се отдалечиха от салона и след това пак взе телефонния указател. Беше решила да види Франк тази нощ, каквото и да става. Знаеше наизуст телефонния номер в жилището му, но минаха почти десет минути, докато получи връзка.

— За бога, какво става с телефона? — попита тя, бясна от нетърпение.

Телефонистката измърмори някакво извинение, което не успокои Хелен.

— Линиите са непрестанно заети — каза тя. — Това се дължи на придвижването на войски.

Хелен забеляза с досада, че коленете й трепереха, докато седеше и чакаше да получи връзка. Обзела я беше горящата, смъдяща и мрачна мисъл, че едно повикване по телефона по това време можеше да изненада Франк в прегръдките на онова момиче Андерсън.

— Не отговарят — каза телефонистката.

— Позвънете пак — каза Хелен упорито.

Най-сетне се чу някакво щракане.

— Ало! — чу се сънен глас.

— Франк — каза Хелен със засъхнал глас.

— Ах Синфу говори. На господар Тай-ло момче. Господар Тай-ло не дома — казваше телефонът сънено, но покорно.

— Къде е господар Тай-ло? — попита Хелен.

— Голяма компания — каза телефонът.

— Къде? — попита Хелен. — Къде? Сави? Къде?

— Господар Тай-ло отишъл господар Б. С. голяма компания — каза Ах Синфу спокойно.

— Какъв телефонен номер? — извика Хелен в слушалката.

Но Ах Синфу беше вече затворил телефона и се пъхаше отново под своята мрежа против комари. Хелен остави телефонната слушалка и започна да мисли напрегнато. Часовникът тиктакаше. Времето летеше. Тя напрягаше мозъка си да работи. Б. С.

— Б. С. — Скот! — каза тя високо и още веднъж се залови за телефонния указател. Не можеше да каже в коя преградка на нейното съзнание се беше подслонило името, което Франк беше произнесъл веднъж в разговор.

В телефонния указател имаше три страници Скотовци. Имаше петима Скотовци с Б в първото име. Хелен избра едно от петте имена и отново започна борбата с телефона. Сега тя мислеше тъй отчаяно ясно и решително, както когато лорд Ингълууд умря малко преди сватбата й и тя трябваше да вземе решение да се омъжи за неговите пари и за неговия племенник. Часовникът тиктакаше, времето летеше. На всеки половин час часовникът на черквата във френския квартал биеше с онзи приятен, напомнящ за родината звук, с който бият всички черковни часовници. Малката китайска телефонистка с уморения и любезен глас работеше трудолюбиво със своите щепсели. Телефонът беше пълен с объркани гласове и шум.

— Трябва да се откажем. Извънредно много съжалявам, но обстоятелствата днес са изключителни — каза телефонистката.

— Няма нищо, няма нищо. Благодаря ви — каза Хелен.

Тя беше задържала показалеца си между листовете на указателя. Погледна адреса на този Барли Скот: Скуерфилд роуд №367. Извади от чекмеджето лист хартия и записа адреса. След това облече белия ленен костюм, който Кларксън й беше донесла, изми си ръцете, бегло напудри бледото си лице с пудра със слънчевомургав цвят, която полепна тънко по кожата й. Взе стъклената запушалка на парфюмения си флакон и се напарфюмира. След това сложи адреса в кесията си и излезе от хотела.

Безкрайно беше пътуването с такси до №367 на Скуерфилд роуд и Хелен нямаше представа какво трябва да прави, когато пристигне там. Колата я возеше все по-нататък и нощният въздух я ободри леко. Мина по целия Бъблинг Уел Роуд и оттатък него; къщите бяха далеч една от друга и помежду им се издигаха празни места за строеж: от време на време изтрещяваха край нея големи камиони, натоварени с войници. Пътуването престана да бъде реалност; пътят минаваше през самотни, мрачни пространства от страната на бляновете.

Най-сетне таксито спря пред една градинска врата. Беше тъмно, защото лампа имаше само на ъгъла на улицата, а къщата се намираше между две празни места. Хелен излезе от колата и погледна през пръчките на оградата. Отвъд оградата имаше малка морава, чак докъдето стигаше погледът, а може би и едно малко езеро, защото в тъмнината крякаха жаби. Къщата също беше потънала в тъмнина и едва се виждаше; градинската врата беше заключена. Хелен натисна един-два пъти дръжката и след това се отказа от по-нататъшен опит.

Ненадейно се почувства уморена — тъй внезапно, че това й дойде като припадък от слабост. Но тя не припадна. Таксито още беше там и китаецът шофьор се усмихваше изпитателно и щастливо със своята голяма отворена уста. Приближиха се двама войници. Те бяха европейци — англичани.

— Мога ли да ви помогна, мадам? — попита по-високият от двамата, гледайки я с известно съмнение.

— Бях поканена на гости, но дойдох малко по-късно — каза Хелен.

— Само преди четвърт час тук имаше много светлина и коли — каза войникът. — Някаква сватба, годеж или нещо подобно. Но веселбата свърши вече, госпожо.

— Благодаря ви — каза Хелен. Тя се качи пак в таксито. — Обратно в хотела — каза тя.

Беше малко преди два часа, когато пристигна в хотела. Музикантите от голямата бална зала тъкмо излизаха със своите инструменти. Небето над покривната градина беше ниско надвиснало и мрачно. Прожекторите край реката непрестанно забиваха в него лъчите си, за да търсят признаци на опасност. Нощният вратар отвори вратата на Хелен. Той вдъхна нощният въздух. „Мирише на влажен барут“, помисли си той.

Мадам Тисо седеше в празния хол, самотна като паметник, заобиколена от списания на всички езици, които беше прочела до последната дума.

— Мадам Ръсел, толкова късно? И съвсем сама? Останете за миг да сръбнем нещо преди лягане — помоли тя.

— Уморена съм — каза Хелен.

Тя беше почувствала зашеметяване, щом влезе в ярко осветения хол. Сякаш се беше върнала от някаква далечна и опасна експедиция. Потърси опора, като се облегна на черната мраморна плоча на съседната маса.

— Нашият малък японец ви търсеше — каза мадам Тисо и ноздрите й потрепваха като на заек.

Хелен се усмихваше неопределено. „Какво да правя сега, мислеше си тя. Къде мога да намеря сега Франк?“.

Отвън, на Нанкин роуд, Франк спря своята малка кола и свали дясната си ръка от рамото на Рут, където я беше сложил по навик.

— Късно е, мъничка — каза той. — Достатъчно обикаляхме. Сега обратно в обора. Утре сутринта трябва да се бръсна, но ти — не.

Рут потърка сънено бузата си в ръкава му.

— Щастливи ли сме? — попита тя.

— Щастливи като жабоци — отговори той.

Тя го погледна сериозно.

— Жабоците много ли са щастливи? — попита тя.

— Трябва само да ги чуеш в някое оризово поле, през юни, да речем — при пълнолуние — каза Франк.

Той слезе и заобиколи автомобила, за да отвори вратата. Тя не излезе.

— Лека нощ — каза тя, без да помръдне.

Когато Франк разбра, че тя чакаше за целувка, той се огледа на всички страни; но беше пил достатъчно, за да не бъде много предпазлив на Нанкин роуд нощно време. Устните на Рут бяха свежи и хладни; сутринни устни, помисли си той, като се приведе над нея. „Треската отслабна, мислеше си. Скоро ще мине. Трябва да мине.“

— Сега съм в Шанхай — каза Рут.

— Да, сега си в Шанхай — съгласи се Франк.

След това й помогна да слезе от колата и тласна въртящата врата, за да мине Рут. Двамата минаха през хола, без да забележат Хелен.

— Ето нашата двойка — каза мадам Тисо.

Хелен се прозина бързо.

— Много съм уморена. Лека нощ — каза тя бързешком.

Ръката на мадам, миришеща на пудра и ванилия, още лежеше върху нейната ръка; Хелен я отблъсна леко.

— Винаги съм казвала, че за мен холът на хотел „Шанхай“ е нещо повече от всякакъв театър — каза мадам подир нейния отдалечаващ се гръб.

Хелен прекоси хола с такова бучене в ушите, сякаш плуваше сред голям, висок водопад.

Франк държеше в ръката си ключа от стаята на Рут. Тя беше вече пред асансьора и натискаше звънеца. Чу се бучене в затворената шахта и след това вратата се отвори.

— Да те заведа ли догоре? — попита Франк вежливо.

Рут огледа за момент лицето му.

— Не, Франк — каза тя също тъй вежливо.

— Добър вечер — каза Хелен. Нейният парфюм я беше изпреварил с половин секунда и Франк беше имал време да се овладее.

— Добър вечер, мисис Ръсел, — каза Рут. — Колко чудно хубава нощ?

— Така ли? — попита Хелен.

В един миг и тримата стояха, и чакаха.

— Радвам се, че ви виждам пак — каза Хелен. — Това ще бъде същевременно и за сбогом. Ние заминаваме вдругиден.

— Заминавате ли? — каза Франк. — Надявам се, че ще пътувате добре.

— Благодаря. Благодаря ви много — каза Хелен. — Може би пак ще се срещнем някога, някъде.

— Надявам се. Надявам се — каза Франк твърде импулсивно. — Вие сигурно ще се върнете в Шанхай. Всеки, който е бил веднъж тук, идва пак.

— Лека нощ, катеричке — каза Рут на Франк. — Време е да се прибираме. Конфуций ще изгуби търпение. Ще се качите ли горе, мисис Ръсел? — попита тя, като застана настрана, за да й стори място да влезе първа в асансьора.

Побелелите устни на Хелен, по които беше останало малко напукано червило, се засмяха.

— Колко хубаво галено име! И толкова подходящо! — каза тя с прекършен глас.

Франк държеше ръцете си в джобовете. Франк, този безпомощен смешен мъж. Рут чакаше и Хелен влезе в асансьора. Не й оставаше нищо друго. „Трябва да поговоря с Франк. Трябва да пусна писмо. Не съм си изпила кафето. Ще изиграя една дама с мадам Тисо.“ Асансьорът се издигаше вече нагоре с нея във времето, когато това й минаваше през ум. „Ще трябва да кажа на тази жена Андерсън истината, и то още сега“ — мислеше си тя жестоко. Извади пудриерата си и безделно напудри носа си.

— Радвам се, че ви виждам за малко сама, мис Андерсън — каза тя.

— Мен? — попита Рут с учудване.

— Касае се за Франк и за вас — каза Хелен.

— Знам — каза Рут. — Той е нервен и не изглежда добре. Но скоро ще го излекувам.

— Не исках да кажа това — каза Хелен.

— Моля, не говорете за това — каза Рут бързо. — Много мило е от ваша страна, че сте загрижена за него. Мисля, че всички мъже в Шанхай пият повече, отколкото би трябвало. Но щом се оженим, всичко ще се промени.

Асансьорът спря.

— Шести етаж — каза момчето от асансьора, като отвори вратата.

— Лека нощ — каза Рут. — И пак ви благодаря, благодаря ви. Беше толкова мило от ваша страна, мисис Ръсел.

— Лека нощ — чу се Хелен да казва.

Вратата щракна, Хелен забеляза, че към нея беше насочена вежливо очаквателната китайска усмивка на момчето от асансьора.

— Шестнадесети? — попита то.

— Не. Пак долу — в хола, бързо — каза Хелен.

Но Франк беше излязъл. Мадам Тисо седеше сама. Хелен стисна зъби и мина покрай нея, през въртящата се врата, излезе от хотела и се озова на улицата. Нощното небе беше започнало да изсветлява.

— Такси! — извика тя.

Вратата на къщата, където живееше Франк Тейлър, беше заключена. Звънец нямаше. „Ще чакам тук до сутринта“, помисли си Хелен, като се облегна на стената. Тя освободи таксито. „Това е ад“, мислеше си тя, зашеметена от умора. Първите фабрични сирени свиреха далеч отвъд реката. Неколцина мъже я заговориха, докато стоеше облегната на стената на къщата; моряци, евреи, един евразиец, французин. Интересен град е този Шанхай. Още два камиона, натоварени с войници. Една рикша мина оттам. Една дебела стара китайка седеше в нея със слаба китайска девойка в скута. Младата беше пияна, а старата — измъчена. Рикшата имаше отзад китайски букви в неонова светлина. Безшумна като лодка, тази гледка изчезна зад ъгъла. След това повърхността на улицата се размърда пред очите на Хелен. Цял куп хора бяха спали там и сега техните сиви форми се отделяха пълзешком в сивата светлина. Един стенеше, друг викаше някакво проклятие, останалите се смееха. След това те отново си легнаха и се сраснаха с улицата и защитения цвят на нищетата. Току до нозете на Хелен прибягнаха плъхове. Странна атмосфера на една странна нощ в един странен и съвършено чужд град.

Един патрул от четирима ирландци сметна Хелен за проститутка и я прогони грубо. Тя не можа да намери такси и се върна пеша в хотела; не беше далеч. „Не мога да направя нищо повече“, мислеше си тя в изтощение. Волята й я беше довела до покой, беше я изпразнила.

Когато се качи горе, тя отвори вратата на спалнята на съпруга си. Той не беше влизал. Леглото му беше непокътнато, електрическото ветрило бръмчеше, всички лампи бяха запалени. Хелен потърси в банята на Боби някакъв прах против безсъние, но за своя изненада не можа да намери нищо такова. Халатът му висеше на вратата; той беше от бяла шантунгска коприна с черни ревери и с голям черен монограм на гръдния джоб. „Много елегантно“, помисли си Хелен с мрачно презрение. Тя беше така отвратена от дрехата, като че това беше самият Боби. Като минаваше на излизане, тя се постара да не се допре до нея. Отиде в спалнята си и започна да се съблича.

„Вече е утре, помисли си тя. Мога да спя през целия днешен ден, а утре параходът заминава.“

Тя легна и притегли над себе си завивките. „Казват, че Хонконг е красив град. Не тъй забавен като Шанхай. Забавен град е този Шанхай. Защо дават упойка само при операции? Има неща, които са много по-болезнени. Една упойка, моля — искам да си легна да спя. Елена трябва да спи. Ще помоля германския доктор да ми даде някакво наркотично средство. Наркотик. Наркотикум. Може би Боби има право със своя опиум. Франк. Никакъв Франк вече. Не искам да имам нищо общо повече. Уморена съм. Добре. Франк. Сън.“

XV

В продължение на два дни Йошио Мурата беше седял унил на дървения балкон, който обикаляше около целия първи етаж на хотела, и наблюдаваше китайските войски, изливащи се от Северната гара. През нощта вратите и прозорците се тресяха, когато покрай хотела минаваха тежките камиони с нависнали по тях като гроздове войници. От шума той не можеше да спи. Струваше му се, че войските не са и наполовина толкова лошо екипирани, както им се искаше да вярват в Япония. Нещата много се бяха променили след войната в Манджурия, където беше трудно да се прави разлика между китайски разбойници и китайски войници. Ако Йошио беше истински репортер, той щеше да е по улиците и да телеграфира на своя вестник хиляди интересни сведения. Но тъй като имаше само рядка кръв на литератор, който се е намерил пред редакционния щаб на един вестник, само защото модерните времена малко можеха да използват съставителя на стихотворения от тридесет и една срички и тъй като беше от онези хора, които изпитват лека погнуса от зловонието на действителността, той седеше като закован на своя балкон, с ръце пред себе си сякаш беше парализиран. Управителят на хотела, недоверчив, загрижен и изпитващ досада поради загубите, които търпеше работата му, понеже японските генерали и адмирали бяха тъй непохватни, че позволяваха войната да се разпространи и в Шанхай, се беше отказал да казва нещо повече от „добро утро“ и „добър вечер“.

Що се отнася до мистър Ендо, Йошио се боеше от него. Мистър Ендо имаше твърде лек и оптимистичен характер. В неговата уста мисията на Йошио звучеше като проста и очевидна; Елена обаче не беше направила нито едно от онези неща, които беше пророкувал мистър Ендо. Всяко усилие да възбуди нейния интерес към мистериозната чанта, която съдържа плановете, беше пропаднал. Йошио не беше сигурен дали това се дължи на нейното безразличие, или на неговата собствена непохватност. „Елена се е променила твърде много“, мислеше си той в отчаяние. Тя се беше преобразила от очарователна малка французойка във висока, студена, недосегаема английска лейди. Съвсем невъзможно беше да се припомни на тази нова Елена тяхното общо минало в Париж.

Той се облече, отиде с кола в хотел Шанхай, повъртя се в хола, попадна в мрежите на мадам Тисо, почака, лежа в засада, крои планове, пи чай, уиски, за да си даде кураж, и след това пак зачака; Елена оставаше невидима. С голям страх телефонира в стаята й от телефонната кабина в хола, но тя изпрати на телефона своята камериерка, вместо да се яви сама. В отчаяние, Йошио Мурата отиде и купи цветя — великолепна японска комбинация върху плосък, квадратен поднос: червен миниатюрен клемъх и три бели, диви орхидеи върху лепкави, твърди стебла. Елена не отговори, че е получила цветята.

Йошио се върна обратно, като мина сред възбудените тълпи около Северната гара. Той се опита да напише стихотворение на английски, но като спазва японската сричкова форма — нежно, но и иносказателно стихотворение, което преследваше целта да доведе до нова среща с Елена. Трудна и деликатна беше задачата, която си беше поставил той, защото английският език не беше пригоден за това, а тридесет и една английски срички едва му даваха възможност да разкрие предмета — без да говорим за невъзможността да се изрази в по-елегантната форма със седемнадесет срички — нещо, което не би било чиста глупост. По-голямата част от деня бе прекарана по този начин и единственият резултат беше, че многобройни свитъци тънка, дълга, японска хартия за писане постилаха пода в Йошиовата неприветлива стая.

Вечерта той седна на балкона и зачака, без да знае какво. Площадът долу кипеше от войници, камиони, щикове, крясъци, команди и смях. „Не успях“, мислеше си Йошио. След като беше премислил хиляди пъти това, той беше готов да извърши самоубийство. Самоубийството е подходящото наказание за човек, комуто е била възложена важна мисия, но е претърпял неуспех. Освен това много по-лесно беше да извърши самоубийство, отколкото да се представи пред мистър Ендо. Така поне му шепнеше неговата японска душа.

Страхът от живота и смелостта пред смъртта живеят един до друг в японската душа — тъй близо, че са почти едно и също. Йошио Мурата във всеки случай толкова се боеше да признае пред мистър Ендо своя неуспех и след това да се върне към своя празен и отегчителен брачен живот, без да е спечелил малката частица заслуга и слава, която му предлагаше тази мисия, че мислеше с радостно предчувствие за своята смърт. След известен размисъл той беше решил да пререже вените си в банята; това не беше много героично, но в същото време беше доста безболезнена форма на самоубийство. В момента той не можеше да стори това, понеже в този час преди японската вечеря, общата баня в хотел „Миако“ беше непрекъснато заета. Но беше вече написано писмо до неговите родители, той беше облякъл тънко синьо-бяло кимоно и си беше приготвил ново ножче за самобръсначката.

Чу се почукване на вратата и навъсеният прислужник му подаде писмо. Писмото беше от мистър Ендо. Йошио го прочете с бледа усмивка и в същото време усети как слаби студени тръпки лазят около корените на косата му.

Уважаеми приятелю — казваше се в писмото. Позволете ми да изразя голямото разочарование, което ми причини това, че досега не съм научил още нищо относно хризантемите, върху които водихме с Вас такъв приятен и надежден разговор. Нашите приятели разчитат с най-голяма вяра на сръчността на Вашите уважаеми ръце и са убедени, че ще преодолеете всяка трудност, която климатът на Шанхай може да постави по пътя на развиването на благородните цветя. Умолявам Ви да успокоите чрез бърз отговор моето нетърпение и любопитство относно Вашия градинарски опит.

Понеже напоследък има нежелателни и неочаквани дребни затруднения около телефона, предлагам Ви да почетете моята недостойна къща с посещение утре сутринта, за когато съм сигурен, че ще имате да ми предадете само добри новини. С надеждата, че Вашето уважаемо здраве…

— Дамата чака за отговор — каза прислужникът.

Чак тогава Йошио Мурата забеляза, че японска девойка в модерна рокля стоеше в коридора пред вратата и го наблюдаваше докато той четеше писмото.

— Здравейте — каза тя с усмивка, щом той вдигна поглед към нея.

— Здравейте — отговори той разсеяно. Той четеше втори път писмото. — Може би ще бъдете така добра да почакате в хола, докато отговоря на писмото, — каза той със смущение.

Но младата дама влезе и затвори вратата, като остави прислужника отвън. Йошио пристегна още по-плътно около себе си кимоното.

— Излизал ли сте днес? — попита тя без повече заобикалки.

— Не — каза Йошио с колебание.

— Но нали ще излизате? Вие ще бъдете изненадан. Човек не може да мине по улиците, патрули навсякъде, градът гъмжи от войници.

Тя беше говорила през цялото време на английски, на този прост, обикновен английски език на американския запад, примесен с простонародни изрази.

— Наистина ли? — каза Йошио.

— Уверявам ви. Имате нужда от открит лист и тогава сте окей. Ето ви открития лист. Нашият приятел се погрижи за това.

Йошио взе с поклон малкия подпечатан документ.

— Ами мистър Ендо…

— Не споменавайте имена — каза девойката. — Този открит лист ви дава възможност да ходите, където желаете. От вас очакват да се пораздвижите малко. Сега работите тук стават вече опасни. Знаете ли какво се е случило на Ийст Паошан роуд?

С мърморене Йошио даде да се разбере, че не знае. Девойката, макар и млада, съвсем не беше красива. Тя се държеше шумно и енергично. Думите й звучаха така, като че ли беше дошла да му дава заповеди. Тя беше във висша степен това, което в Япония би било наречено мода — модерна девойка, но от най-неприятния вид.

— В Конкеу парк е имало вече схватка. Нашите войски са били нападнати, когато са дебаркирали. Казват, че са убили две хиляди китайци. Чудесно, нали?

— Две хиляди ли? — попита Йошио с трезвен тон.

— Приблизително. Както и да е, нямаме време за губене. Някакъв отговор?

— Ще напиша няколко думи, ако бъдете така добра да почакате — каза Йошио, като й предложи стол.

— Окей — каза девойката.

Тя подсвиркваше, докато той пишеше. Без никакво съмнение най-отчайващото създание, което беше срещал някога. Той седна пред масата и извади хартия. Нагласи си очилата, извади автоматичната си писалка и с въздишка започна да пише. Сега не ставаше въпрос за самоубийство, макар че или може би защото мистър Ендовото писмо звучеше повече като упрек, отколкото като насърчение.

Уважаеми мистър Ендо — писа Йошио. Вашето почитаемо писмо ме завари точно в момента, когато излизам, за да вечерям с Е. Р. Тази вечер ще реши много неща и аз съм пълен с вяра. Бъдете така добър да ми отредите малко от Вашето уважаемо търпение и аз съм убеден, че ще бъда в състояние да Ви донеса утре сутринта цъфнала хризантема. Междувременно, надявам се, че Вашето уважаемо здраве…

Йошио сложи подписа си под високопарните изрази на вежливост, с които завърши писмото и като го сгъна, предаде го на непривлекателната млада японка, която го сложи в джоба си, каза „бай-бай“ и си тръгна.

Той веднага започна да се облича. Мистериозността около хризантемата му се струваше детинска, но го ободряваше. Понеже имаше толкова малко опит в увъртането, той скоро започна да вярва в това, което беше казал на мистър Ендо. Изведнъж започна да му се струва, че е много по-просто да се срещне с Елена и да я заинтересува с фалшивите планове, отколкото да се отправи към непривлекателната баня на хотел „Миако“ и да пререже с ножче за самобръсначка собствените си вени. Той подържа един миг в ръката си ножчето, преди да го сложи настрана. „Има още време за това, ако не успея тази вечер“, помисли си той. На стълбата си обеща тържествено или да живее, или да умре. И така с тази алтернатива пред себе си той храбро си проправи път между вълнуващите се, плюещи, ругаещи китайски войници, които се тълпяха по площадката пред хотела. Този път той беше оставил в хотела кожената чанта, но плановете беше пъхнал в джоба на сакото си. Времето изглеждаше несигурно, затова той си взе черния дъждобран, макар това да не подхождаше на повишеното му настроение.

Улиците около Северната гара бяха претъпкани с китайски войски, но въпреки това никой не го спря и нищо не препречи пътя му. Войниците гледаха през него, сякаш беше прозрачен или невидим дух. Това беше неприятно. След известно време той спря празно такси и бе откаран в хотел „Шанхай“. Колкото повече се приближаваше до Международната колония, толкова по-нормално ставаше движението по улиците. Руските магазини бяха затворени, но всички открити бараки на китайците още работеха; можеха да се чуят грамофони от всеки прозорец, жени сновяха насам–натам, мъжете бяха разкопчали саката си, за да изложат на прохладния вечерен въздух слабите си гърди.

Йошио купи два вечерни вестника, но в тях нямаше нито дума за сражение. Понеже навремето беше военен кореспондент, той се отнасяше с недоверие към всички сензационни новини. Във всеки случай, в момента сам той беше много по-важен за себе си, отколкото две хиляди избити китайци, затова решително се отказа да мисли повече за каквито и да било военни новини. Трябваше да изнесе своето собствено сражение. Трябваше да потисне всички онези подобри, по-фини и по-чувствени инстинкти на човек, който е бил роден за красота, преди да се реши да влезе още веднъж между враждебните стени на хотел „Шанхай“. Но понеже се беше задължил чрез клетва да пререже вените си, ако не успее да намери Елена, той с цялата си тежест се втурна с енергия и устрем срещу въртящата се врата.

В същия момент, в който вратата го всмукна навътре, тя изтласка Елена на улицата. Йошио я видя, че се стрелна край него като халюцинация, бяла светкавица през двете стъкла на вратата. Той пое дълбоко дъх и като направи пълен кръг като на циркова въртележка с кончета, излезе пак през хотела. Елена беше още там: тя стоеше и се оглеждаше по кипящия Нанкин роуд.

— Bonsoir[1], Елена сан — каза Йошио.

— Bonsoir — отговори тя. След това тя се обърна да види кой беше онзи, който я беше поздравил. Гледаше през него по същия начин, по който китайските войници бяха правили това, превръщайки Йошио в невидим призрак.

— Как сте? Толкова много се надявах, че ще ви видя пак — продължи той бързо, разпалено и умолително, за да спре вниманието й върху себе си. Тези банални изрази прозвучаха в действителност тъй настоятелно, че Хелен изведнъж се пробуди и видя с изненада малкия японец да стои до нея.

— Как сте? — попита той още веднъж.

— Как съм? Много добре. Превъзходно, зашеметително. Наистина, прекомерно съм добре — каза Хелен със смущение; смехът й беше трошлив като нажежено стъкло.

— Защо сте нервна, Елена? — попита Йошио. — Нещо неприятно ли ви се е случило? Мога ли да направя нещо за вас?

— Какъв ден сме днес? — попита тя, вместо да отговори на въпроса му.

„Твърде много се е променила, съвсем се е променила Елена сан“ — помисли си Йошио, като видя нейните отсечени движения и нервната й усмивка.

— Днес е петък — каза той. — Петък, тринадесети.

— Петък — каза Хелен. — Значи утре е събота, нали?

— Вероятно — каза Йошио със слабо усилие за хумор.

— Петък, тринадесети. Суеверни хора биха нарекли това нещастен ден, нали? — каза тя, като се втренчи пак в улицата.

— Очаквате ли някого? — попита Йошио. — Или бихте искали да вземете такси, Елена?

— Очаквам съпруга си — каза Елена след къса пауза. — Той не се е върнал.

— Може да е останал до късно в клуба; такава е модата в Шанхай — каза Йошио с вид на светски човек.

Хелен пак погледна през него.

— Имате право — каза тя със смях. Смъкна шапката от главата си и приглади назад косата си. — Имам главоболие — каза тя. — Още не съм закусвала.

При тези думи вцепенените чувства на Йошио изведнъж се отпуснаха и освободиха, защото сега най-сетне той позна Елена. Жената, която в девет часа вечерта стоеше с гола глава и разрошена коса на Нанкин роуд и заявяваше, че иска да закуси, не беше достопочтената мисис Робърт Ръсел. Тя беше лудетината от Париж, която всеки час беше готова да яде, да готви, да играе или да прави любов. Поток щастливи спомени се надигнаха у него като сребърни мехурчета върху повърхността на застояла вода: супа с кромид в пет часа сутринта край бараките; изгрев-слънце на Бют; два опияняващи дни на любов зад затворените капаци на прозорците в село на бреговете на Женевското езеро… „Ти трябва да се научиш да живееш без твоята японска броня, Йо, тогава ще бъдеш щастлив; тази вечер ще идем да гуляем, а утре ще направя моя знаменит омлет за закуска.“ Елена, приятната компаньонка в зелено сребърното кимоно от Киото…

— Тогава е крайно време да идете да закусите — чу се Йошио да казва, развълнуван и със смелостта на отчаянието. Завладя го безпримерно и опиянено безразсъдство. — Сега е девет вечерта, Елена, извънредно благоприятен час за вашата занемарена закуска. Толкова много време има, откакто не сме закусвали заедно, а толкова хубаво правехме това в старо време! Ще бъдете ли така добра да си спомните пак за малкия ресторант с хубавите закуски? Какво ще поръчаме за закуска? Шоколад? Чай? Кафе? Елена — каза той с ново вдъхновение, — да ви заведе ли Йошио в някой очарователен ресторант сукияки? Обещавам ви, че ще ви хареса. Можете да оставите в хотела бележка за мъжа си.

В своята възбуда той обърка всичките езици. Неговият учен английски, с който тайно се гордееше толкова много, беше примесен с погрешния, но плавен френски, на който беше го научила Елена, а японски думи изпъкваха, когато изпаднеше в опасност да не може да продължи.

Елена сега го забеляза за пръв път и попита:

— Кой сте вие?

— Не получихте ли цветята на Йошио, Елена? Недостойните мизерни цветя, които все пак се опитаха да ви припомнят едно приятелство, което е скъпо за Йошио, най-скъпото нещо в живота на Йошио — каза риторично и с вълнение Йошио. Той беше високо във въздуха, балансиращ на висок трапец; беше опасно и той беше малко зашеметен, но беше великолепно — чудесно.

— Кой е Йошио? — попита Хелен трезво.

— Йошио? Аз, Йошио Мурата. Йо — каза той настоятелно.

Хелен се усмихна бегло. Тя си спомни за навика на японците да говорят за себе си в трето лице — но сама тя не знаеше дали правеха това от скромност или от гордост.

— Вие сте Йо — каза тя, зарадвана от внезапното просветление в паметта си. — Разбира се, вие сте Йо, ние се срещнахме в Токио, в изложбата на цветя. — Тя го гледаше замислено. Събуди се друг спомен. — Все още пазя хубавото кимоно, което ми подарихте едно време — каза тя кротко.

Значи това беше Йо, един плах дух от дните, когато тя оценяваше и отличаваше мъжете според подаръците, които й правеха. При това неочаквано напомняне за тяхната минала интимност Йошио почувства, че трепери от надежда и радост. Най-сетне тя започна да взема участие в играта и да изпълнява ролята си. Те още стояха пред вратата на хотела; Нанкин роуд се точеше покрай тях — хора, автомобили, рикши, просяци и амбулантни продавачи, полицаи и джебчии, проститутки и мисионери.

— Добре, нека да идем в ресторанта сукияки — каза Хелен. — Вие се явихте точно в подходящия психологичен момент, добри ми Йо.

Тя се беше събудила в шест часа тази вечер със силно главоболие. Потър и Кларксън бяха заети със стягането на куфарите в салона — операция, която по някакви причини винаги започваше с голямо изразходване на силно миришещи топчета против молци и винаги завършваше с нервна криза от страна на Кларксън. Боби още не се беше завърнал от своята експедиция от предишната нощ. Хелен посрещна почти с облекчение Потъровото укорително съобщение. Малко след седем часа всички куфари бяха стегнати и Кларксън се беше ободрила и съвзела. Хелен, чиито нерви бяха опънати от суматохата и вълнението на двамата прислужници, каза да занесат веднага на парахода багажа, да приготвят кабините и да прекарат нощта на борда. Състоянието на отчуждение, в което си беше легнала тази сутрин, беше останало и след пробуждането й и следите от него още личаха. Беше решила да замине следващия ден. Кларксън си взе сбогом; тя беше благодарна, че ще се махне от Шанхай, защото всички пророкуваха, че ще има война. Потър сновеше из стаята; той разместваше мебелите и постоянно отваряше и затваряше куфарите на Боби.

— Е? — попита Хелен.

— Тъкмо си мислех, че може би мистър Ръсел ще има нужда от мен, когато се завърне — каза Потър.

— Благодаря ви, Потър, но аз ще бъда напълно в състояние да се погрижа сама за него — каза Хелен.

Потър въздъхна и се оттегли. Той носеше големи, удобни, добре лъснати обувки, които приличаха на лопати. Хелен имаше неопределена надежда, че главоболът й ще мине, щом остане сама. Но щом остана сама в празните стаи, тя установи, че самотата е непоносима. „Ще полудея, казваше си тя. Ще полудея.“ Вземаше телефонната слушалка и пак я оставяше. Вземаше я и пак я оставяше — колко пъти направи това, самата не знаеше. Когато позвъни на Франк първо в жилището му, след това в магазина и най-сетне в клуба, й стана ясно, че напразно изразходва енергията си, защото нито веднъж не получи връзка. Може би кратък разговор с Франк щеше да я успокои и укроти. „Искам само да кажа сбогом, мислеше си тя, само няколко думи. Щастие и успех. Погрижи се за себе си, ако нещата тук вземат лош ход. Не ме забравяй напълно; може би ще се срещнем някъде пак. Най-мили поздрави на бъдещата ти жена. Сбогом.“

Но понеже не можеше да проведе този обикновен разговор, я обзе силен копнеж. Скоро тя не беше нищо друго освен страстно желание да бъде сама с Франк в тези празни стаи — за последен път съвсем сами. Защото Елена беше създадена така, че не можеше да търпи съпротива, трябваше да има всичко онова, което й се отказва; нейна участ беше винаги да желае онова, което не бива.

Тя напълни ваната със студена вода и лежа в нея половин час. „На луди хора също предписват продължителни бани“, мислеше си тя, презирайки се. От това не почувства подобрение. Тя излезе трепереща, разгърна се и се облече грижливо. „Трябва да купя и малко цветен филм, преди да заминем“, помисли си тя.

Когато срещна Йошио на въртящата се врата, тя току-що се беше върнала от затворения магазин на филмовото и фото дружество „Еос“ под колонадите. В продължение на десет отчайващи и обезсърчителни минути беше стояла там и упорито беше клатила неподдаващата се дръжка на вратата. Беше нещастна като бито дете, самотна и изгубена като куче, безпомощна, гладна и изтощена като ранен войник, когото победоносните полкове оставят да умре, докато отминават нататък.

— Вие се явихте точно в подходящия психологичен момент, добри ми Йо — каза тя.

Когато Йошио Мурата я качи в такси, за да идат в японския ресторант в съседство с рю Тибет, единствената му мисъл беше, че мистър Ендо е бил прав. Елена беше приела неговата смела покана и с това беше показала, че има намерение да го окуражи, както беше предвидил мистър Ендо. Той, Йошио, беше достатъчно сръчен, за да й даде да разбере още при първата им среща, че има в свое владение важни книжа. Сега тя вършеше останалото и всичко ставаше така, както трябваше да стане. Неговият триумф и нова вяра в живота почти го караха да се разпали. Той вдишваше дълбоко и жадно въздуха, който миришеше на петрол и застояла вода. Неволно притискаше вътрешния джоб на бялото си ленено сако, който съдържаше фалшивите документи. Смееше се самодоволно и говореше непрекъснато, за да прикрие напиращия смях. „Тя само ме държи на разстояние, мислеше си той, тя не е така непохватна и наивна, че да се издаде при първия случай.“ Той чувстваше, че сега беше въвлечен в тънката мрежа на международния шпионаж и се приготви да изиграе важна и забележителна роля, изправен срещу тази шпионка. Предвкусваше успех; за пръв път в живота си предвкусваше успех. Неговият френски започна да се разтопява и фрази от японските му учебници се събираха в своенравна хармония. „Ако знаеш само какво е да побеждаваш, но не и какво е да бъдеш победен, тогава горко ти; зле ще патиш.“

Той говореше и говореше, жестикулираше със своите къси ръце и малки японски китки; не една затворена врата у него се разтвори сега и той разбра с внезапно сътресение, че никога досега не е бил действително щастлив. Сега беше щастлив.

Хелен от своя страна, с извърната настрани глава и определено изненадана слушаше това, което той й говореше. Тя изпитваше слаба, морна благодарност за това, че не беше оставена сама с мислите си, че нямаше да бъде сама през тази адска вечер, че беше намерила човек, чието присъствие я принуждаваше да се владее, да води разговор и да се държи по цивилизован начин. Тя задаваше кратки, вежливи въпроси, усмихваше се сегиз-тогиз, дори цитира два стиха от едно френско стихотворение. По този начин тя успя да забрави в продължение на няколко минути както страданията на ревността, така и мъката на копнежа по Франк. Познаваше твърде добре мъжете и не можеше да не забележи състоянието, в което се намираше този дребен японец, неговото възбудено, трескаво вълнение, неговите молби и ухажване, неговото разочарование и благодарност, тя си мислеше донякъде със съжаление и удоволствие; колко много е влюбен в мен.

— … Питате ме как живея, Елена; възможно ли е наистина да се интересувате как живее в Токио един беден, скромен и неталантлив журналист? Аз съм женен и когато казвам, че жена ми е глупава, не разбирам това по конвенционалния начин като вежлива скромност. Да, Елена, простете ми, ако съм откровен, оня, който ви е познавал, който е имал доброто щастие да ви познава така, както аз ви познавам, през целия си останал живот е потиснат — или благословен — от безпокойство и недоволство. Вие не знаете, Елена, вие не можете да знаете какво значи за мен да ми правите компания тази вечер. На вас ще изповядам истината, Елена. Ако Йо не беше ви срещнал тази вечер, той щеше да се върне у дома си и да се погуби.

Йошио се стресна и замълча. „Но това, което казвам, е истината, мислеше си той, сега пак правя всичко погрешно, като казвам истината, вместо да лъжа; трябва да й разказвам неща, които да събудят любопитството й, трябва да й разказвам каквото и да било, само не истината.“

— А понеже ми беше възложена важна мисия, моето самоубийство щеше да бъде нещо повече от дезертиране — добави той слабо.

Хелен не беше слушала, но забеляза мълчанието, което настъпи, когато той свърши. Тя се залови за ехото на последните му думи и успя да ги възстанови.

— Ах, вие японците с вашето самоубийство! — каза тя с усмивка. — Всички ли сте заразени от мисълта за харакири? Заведоха ме да видя една планина в Япония и ми казаха, че от нея се хвърляли със стотици млади хора — просто като завършек на щастлив неделен излет. Това наистина ли е вярно? Толкова заразително ли е то, както шарката у нас?

— Планината Михараяма в Ошима. Да, това е вярно. Много хора извършват самоубийство там почти без никаква причина, а много други правят това просто от подражание на първите. Това е трудно обяснимо запленяване — каза Йошио замислено. — Вие знаете, Елена, моят по-млад брат извърши харакири и това направи собствения ми живот напълно смешен. Нищо не струващ. Безполезен и недостоен. Много по-почетно нещо е да бъдеш едно име върху плочата на прадедите, отколкото да си четвърти репортер във второстепенен вестник; то е и много по-лесно, мога да ви уверя в това.

Елена беше станала по-внимателна.

— Това друга лудост ли е? — попита тя с усмивка. — Каин и Авел? Ревнувате брат си и завиждате на смъртта му? Никога ли не ви е идвала наум мисълта, че жив човек също може да направи нещо героично и достойно? Струва ми се, че вие японците възхвалявате твърде много своите покойници.

Йошио направи бързо усилие да се съсредоточи.

— Имате право, Елена — каза той бързо и твърде високо. — То е затова, защото в същия този момент се мъча да изпълня мисия, която е от значение за Дай Нипон.

— Дай Нипон — това вашият вестник ли е? — попита Хелен, като пак отвлече вниманието му.

За миг Йошио се почувства нещастен поради това, сетне си спомни, че нейното безразличие е само престорено. Той винаги забравяше, че Елена беше шпионка и при това по-практична от него.

— Вие сигурно знаете какво е Дай Нипон, Япония, Великият Нипон, Елена, моята родина. Едно време аз можех само да ви разказвам за нея, но сега вие сте я видели и сама знаете колко красива е Япония. Дай Нипон. Още ли се изненадвате от това, че всеки японец е готов да умре за своето отечество?

— Да умре, винаги да умре! Тази идея фикс…

— Или да кажем — вие имате право. Да живее за Дай Нипон.

Този човек е пиян, мислеше си Хелен, като наблюдаваше разгорещеното му лице и слушаше тирадите му. По изпъкналите му скули бяха избили червени петна. Тя си спомни, че у тези жълти дребни хора на Дай Нипон червените бузи бяха срамният белег за пиянство. Дай Нипон, наистина!

— Вие казвахте нещо за някаква мисия, която сте имали, Йо. С каква работа сте се заел? Да не смятате да убиете Чанг Кай Ши? Или смятате да си привържете на пръста бомба и лично да хвърлите във въздуха арсенала. Честно казано, не мога да си ви представя в ролята на една от тези живи бомби, тези прочути живи бомби — каза тя малко по-весело. Една ободрителна мисъл си беше пробила път в зашеметената й глава. „Може би когато се върна, Франк ще седи в хола и ще разговаря с мадам Тисо. Може би всичко е съвсем просто. Добър вечер. Франк, ще кажа аз, нека изпием още по чаша кафе, преди да заминем…“.

— Ето ресторанта Сакураи — каза Йошио и таксито спря.

Откъм улицата триетажната сграда изглеждаше като всяка друга сграда. На едната страна на входа си тя имаше малък руски деликатесен магазин, а на другата беше магазинът на френски крояч. Но дворът, към който водеше входът, беше засаден в стила на японска градина, а по-нататък се издигаше друга къща, слабо осветена зад нейните книжни прозорци и представляваща изобщо доста добра имитация на японска странноприемница.

— Очарователно — каза Хелен, като спря, за да я погледа.

Вечерният ветрец шумолеше в бамбуковите дървета, а в каменно корито се изливаше вода с прохладен звънлив шум.

— Тук човек може да забрави Шанхай — каза Йошио до лакътя й.

— Нека поне да опитаме — отговори Хелен с въздишка и тръгна напред.

Бяха посрещнати с важна церемония: коленичили девойки им събуха обувките на първото дървено стъпало; вежлива съдържателка ги отведе нагоре по тясната стълба в стая, чийто под беше покрит с рогозки. Други прислужнички, коленичили край плъзгащата се врата, им донесоха леки, тънки кимона, ветрила, копринени възглавници и стройната малка стомна с топло саке. Хелен, която от няколко часа беше треперила вътрешно от студ и страх, изпи питието с благодарност и бързо. Главоболието й изчезна и се отдалечи, сякаш не беше вече в нейната глава, а в главата на друг човек.

— Забравила ли сте всичко? — попита Йошио, когато видя, че Хелен гледа възглавницата си и продължава да стои права.

Тя веднага коленичи покорно и отговори:

— Почти, но аз го научих отново, когато бяхме в Япония.

— Колко време бяхте в Япония?

— Не зная точно. Шест седмици, може би.

— А хареса ли ви?

— Да, родолюбецо — каза Хелен с усмивка — хареса ми. — Тя изпи малката си чашка и каза утешително в отговор на неговия очаквателен поглед: — Наистина, много ми хареса вашият Дай Нипон. Аз се скарах вече с цялата английска колония в Шанхай, защото съм твърде приятелски разположена към Япония.

— Ние сме толкова малко обичани! — каза Йошио Мурата тъжно. — А не заслужаваме това. Можете ли да ми кажете защо никой не ни обича?

— Лудост номер три — каза Хелен и изпи една чашка.

— Нашата страна е красива, нашите хора са трудолюбиви и честни. Нямаме дългове, не се молим на никого нито за помощ, нито за пари, купуваме от чуждите държави повече, отколкото им продаваме, зачитаме законите на нашата собствена страна, както и законите на всички чужди страни, на които сме гости, толерантни сме към всички религии, произвеждаме красиви неща за малко пари, пестеливи сме и непретенциозни, имаме чувство за ред и сме напредничави — какво има светът против нас? — попита Йошио, от чиято уста се изливаше порой от все по-почтително красноречие, колкото повече топло саке пиеше той. Той изведнъж спря, стреснат от нескромността, с която се беше изразил. — Разбира се, нашата страна е малка и не може да бъде сравнявана с друга страна — добави той бързо от съображения за вежливост и благоприличие.

— Малка и скромна — каза Хелен с голямо увлечение. — И натъпкана с войници, които горят от желание да умрат за нея, и управлявана от военна клика, която нарушава всички договори, и владяна от пет мощни семейства, които държат Микадо в плен. И тласкана в завоевателни войни от клики, които развиват своите първобитни вражди като командири на армията и на флотата, изтощават се един срещу други и използват Корея, Манджурия и Китай като арени за своите съперничества. Малка и скромна, пестелива и непретенциозна, трудолюбива и честна. Възможно, да, много е възможно. Но това ли са качествата, които карат хората да обичат някого? Знаете ли да е бил обичан някога от другите момчета в класа примерният ученик, чиито домашни упражнения са безпогрешни и който поради това се държи превзето? Вие сте като малък ъглов магазин, който продава всичко с пет цента по-евтино; като младежа, който е получил нова пушка и стреля с нея — бум, бум! — денем и нощем, така че никой не може да спи, вие сте най-сетне като съседа, който изхвърля сметта си през задния плет. Това сте вие — и въпреки това питате защо не ви обича светът.

Йошио на няколко пъти разтваря уста, за да я прекъсне. Когато тя свърши, той се върна към единствената забележка, която беше разбрал напълно, и която се чувстваше задължен да отблъсне.

— Аз никога не бих си позволил, Елена — каза той, — да се изразявам така непочтително за някои чуждестранен държавник, както вие току-що благоволихте да говорите за владетеля на Дай Нипон. Боя се, че вие никога няма да ни разберете, докато не прозрете, че нашият владетел е божество и произхожда по права линия от сто двадесет и четвъртото поколение на Богинята на слънцето Аматерасу. Този факт естествено налага на нас, неговите деца, по-големи отговорности и по-дълбоко уважение, отколкото при друг нации.

Хелен гледаше дребния японец с крайно изумление.

— Йо! — повтори тя няколко пъти. — Йо! Но слушайте, Йо! — сякаш точно той трябваше да бъде вдигнат от дълбок сън. — Факт ли? Мили боже. Йо, и вие наричате това факт! Вие сигурно не говорите сериозно. Йо, вие, модерен и просветен човек. Не си ли спомняте за rive gauche[2], Йо, и за всички онези комунисти и сюрреалисти и не зная какви още „исти“, с които бяхте се сприятелили? А след това се върнахте в Япония и средните векове са ви погълнали, и вашият благословен Микадо е станал божество! Вие сигурно не вярвате на това!

Йошио гледаше с напрегнат и упорит израз в своята чашка със саке. Деликатният малък съд беше декориран с вълноподобния знак на шогуните[3], който нямаше никаква работа в ресторанта сукиаки и се движеше тук само заради красотата си. Различните наслоения на неговото образование и на неговия умствен склад бяха така сраснали едно с друго, че беше болезнено и рисковано като хирургическа операция да бъдат разделени.

— Япония — започна той — е мирна и божествена страна. Учили сме това в училище, а нещо от онова, което човек научава като дете винаги остава в паметта му — не мислите ли и вие така, Елена сан? Япония никога не е била побеждавана. Това е факт. Но тя никога не е търсила войни, никога не е излизала на война, за да прави завоевания, тя живееше в мирна изолираност, докато черните кораби на комодор Пери[4] я принудиха да отвори пристанищата си и да влезе в отношения с чужди страни. Ние не желаехме това, ние не сме отговорни, то ни беше наложено.

Хелен започна да намира този разговор за отегчителен. Японците бяха безнадеждно отегчителни, изчерпателни и скучни, Йошио, от друга страна, получаваше нов импулс за изпълнение на своята задача благодарение на това политическо разискване, в което беше въвлечен неочаквано и с помощта на оризовото вино.

— Жалко, че сте такива лицемери — каза тя любезно. — Вие сте по-лоши и дори по-лицемерни от англичаните.

— Благодаря за вашата откровеност — отговори Йошио с поклон. Тя ни мрази, мислеше си той почти със задоволство; тя е британски таен агент и не ни желае нищо друго освен злото. Добре, тя ще намери, каквото си търси.

— Простете ми, Йо — каза Хелен в ответ. — Саке на празен стомах, това ме прави свадлива. За мен е въпрос на пълно безразличие в какви отношения с останалия свят се намира Япония. Това, което ме интересува, е ресторант сукиаки.

Малката келнерка в кимоно на сливови цветчета, която им беше наливала саке, стана сега, за да им държи да си облекат леките кимона, които ресторантът предоставяше на своите посетители. Хелен се загърна плътно в меко синьо кимоно със светлочервени шарки, представляващи пърхащи пеперуди, макар да не желаеше това. Йошио не можеше да не обърне внимание колко красива беше тя. Той самият първо отказваше да си облече кимоно, но след моментно размисляне му стана ясно, че ако се облече, по този начин ще си помогне да постигне целите си.

— Бих предпочел да не се обличам. Имам важни документи в джоба на сакото си — каза той на Хелен и го каза на френски като тайна, която не иска да бъде чута от келнерката.

— Кимоното е по-удобно и ви отива повече — забеляза Хелен. — Аз обещавам да следя за сакото ви с важните документи.

Йошио заплува върху гребена на вълна от задоволство. Той извади документите от джоба си и ги пъхна пак в него, за да е сигурен, че Хелен знае къде са. След това се съгласи да му държат да облече кимоното.

— Така сте много по-красив, Йо — забеляза Хелен с одобрение.

Той коленичи върху възглавнички, докато две прислужнички сложиха ниски масички, приготвиха апарата за готвене и започнаха да готвят нарязаното на тънки филийки месо, зеленчуците и бобената каша. Апетитна миризма изпълни стаята.

Хелен имаше право, защото елементарният и донякъде смешен дребен японец с неговите очебийни и зле прилягащи му бели ленени панталони се превърна в създание с достойнство и очарование, щом облече кимоното и коленичи върху своята възглавница. Неговата гладка лъскава коса, формата на устата му, вежливата усмивка и спокойствието, с което той постави на нейната чиния първите късчета — всичко това допринасяше за оформянето на приятна и хармонична картина. За един бегъл миг Хелен можа да разбере как така навремето неговата компания — и компанията на други като него — не й беше неприятна. В следващия момент тя го беше забравила напълно и отново беше с Франк. Мислеше си дали този Йо би могъл да измисли някакви средства за осуетяване на женитбата. Ясно беше, че той щеше да направи всичко, за което го помолеше тя. Ориенталците са хитри и може би той би могъл да измисли някакъв план. Китайците отравяха своите съперници; те бяха умни — ето ви стара и високо култивирана цивилизация.

— Колко е часът, Йо?

Минаваше десет. Параходът щеше да отплува в един часа на следващия ден по обяд; имаше още петнадесет часа — цяла вечност.

— Тук е очарователно, Йо. Мило е от ваша страна, че ме доведохте тук.

„Ако бих могла да остана само няколко часа сама с Франк, всичко би се оправило. Защо не съм с Франк, сама? Боиш ли се от мен, Франк? Боиш се, това значи, че ме обичаш. Аз не трябва, не трябва да мисля. Защо не говорим? Да говорим и да пием — аз не трябва да мисля. Трябва да забравя.“

— Какво е онова на какемоното в нишата там, Йо?

— Не можете ли вече да четете букви, Елена? Вие имате такъв талант за езици.

— Забравила съм всичко, Йо. Почакайте един момент; това е знакът за „голямо“, а това — за „вода“. Това е всичко, което знам. Какво значи цялото?

— Когато луната е пълна, тя започва да намалява — прочете Йошио. — Когато отливът е най-нисък, приливът започва да приижда.

Мъдростта и спокойната утеха на древната поговорка го развълнуваха дълбоко в състоянието на отпуснатост, в което се намираше. Тези думи му изглеждаха дълбоки и смислени, те внушаваха твърдост и звучаха като предупреждение в навечерието на война. Под какемоното стоеше плоско блюдо, в което имаше три водни лилии и една–единствена тръстика с кафяв цвят.

— Какво има, Йо? — попита тя ласкаво?

— Нищо — отговори Йошио бързо и със смущение.

Тя го погледна пак и за миг почувства облекчение от това, че беше забравил да мисли за себе си.

— Има ли това нещо общо с вашата тайна мисия?

— Не, уверявам ви.

— Или с вашия брат? — продължи тя своя кръстосан разпит.

— Не — каза Йошио.

Той още веднъж изпита дълбоко в себе си онова странно чувство на облекчение; ослушвайки се сякаш в някакъв далечен звук, каза:

— Винаги съм твърдял пред себе си, че съм обичал брат си. Това не е вярно. Мразех го. Той ми отне всичко, което беше мое. Моята собствена майка предпочиташе него пред мен, макар че той не беше нейно дете. Откакто умря, аз нямам защита срещу него — той стана твърде силен. Не мога дори да кажа пред някого какво мисля. Сега за първи път казвам това, Елена сан: той беше необразован и без разум, държеше се по престъпен начин и донесе само злини на отечеството си. Сцената сепуку, една бяла роба и късият меч — всичко това е много хубаво и ефектно в театъра: там е тяхното място, не сте ли съгласна, Елена? Всичко това са — как го наричате вие — подпорки. Какво доказа неговата смърт? Нищо. А какво зло причини? Голямо, о, много голямо. Не, аз не плача за Китаро, Елена; аз плача може би за Йошио, за неизживения живот на Йошио.

Хелен погледна настрана в смущение, когато той трябваше още веднъж да избърше очилата си — и сега две сълзи се търкулнаха без съпротива по високо изпъкналите му скули.

— Сега постъпвате нетактично, Йо — каза тя. — Няма нужда да изваждаме своите скелети от техния покой и да си ги показваме взаимно.

— Простете ми — помоли бързо Йошио. Той беше се засрамил. — Ние, японците, се разплакваме твърде лесно. Това е национална слабост.

Той извади от ръкава си носна кърпичка.

— Наистина ли? — попита Хелен с изненада. — Това е ново за мен. Как се примирява това с вашето прочуто самообладание и безстрастие.

— Ние имаме твърде много чувства — обясни Йошио, като си поставяше очилата с твърдото намерение този път да ги запази сухи. — Ние имаме много повече нужда от самообладание точно защото тъй лесно се разчувстваме. Ние можем да бъдем прозрени тъй лесно, както лесно се гледа през вода. Помислете само върху това, че ние никога не лъжем, освен може би от вежливост. Но не можем да се изразяваме добре и това се дължи на нашия език. Не можем да обясним или да анализираме себе си. Ние предпочитаме да мълчим, нежели да кажем нещо, което е невярно, и предпочитаме да се усмихваме, нежели да причиняваме болка. Ние сме — как казвате вие — хора на душата? Ние отслужваме литургии и се молим за всички риби, които сме изяли, за нашите котки, за нашите строшени кукли, дори за иглите, добрите, верни игли, които са шили за нас през цялата година. Ние сме благодарни и предани, Елена, макар че понякога може да не изглежда така. Ние сме сантименталисти, затворени в бетон.

Йошио беше започнал сериозно да обяснява душата на Япония, но завърши с усмивка. Хелен отдавна беше престанала да слуша. Когато той спря, тя трепна.

— Игли — каза тя в състояние на пълна отвлеченост.

Макар че се беше оплаквала от глад и не беше яла нищо цели двадесет и четири часа, тя остави храната почти недокосната. Гърлото й се свиваше, щом се опиташе да преглътне, това беше смешен и детински протест на нейните нерви. „Аз съм като куче, което не може да намери господаря си, мислеше си тя разярена; ако не внимавам, ще умра от разрив на сърцето, както става с анемичните моми в старите романи.“

Трите прислужнички бяха положили възможно най-големи грижи около нея, коленичейки и усмихвайки се, деликатно вежливи; тяхната безшумна работа беше почти нечовешка. Хелен се окопити.

— Хора на душата — каза тя. — Да, аз също съм забелязала това. Ние ходихме в Йошивара. Във всяка къща има правителствен чиновник, седнал до касата, който на самото място прибира данъка за всяко посещение. В стаите на всички проститутки има съобщение на стената, в което им се казва каква част от всяка цена, която са спечелили, трябва да дадат на правителството. Това е най-задушевната наредба, която съм виждала някога.

— Откъде знаете какво се казва в съобщението, Елена сан? — попита Йошио бързо. „Значи тя може да чете японски, тази шпионка!“ — помисли си той с внезапна радост.

Хелен го погледна разсеяно.

— То е напечатано на три езика — явно, за да го разбират чуждестранните посетители — каза тя.

Йошио бе принуден да млъкне.

— Но — каза той слабо — вие може би сте забелязали, че във всяка от тези къщи има малък олтар; момичетата си имат дори свой собствен бог.

Неприятно беше да се говори за Йошивара с дама. Той разсъди, че Хелен не е дама.

— Да, навсякъде по света блудниците са добродушни и благочестиви — каза тя небрежно, като ровеше между ягодите, които бяха сложени пред нея; тя хвана една за дръжката с намерение да я поднесе към устата си. Но спря по средата: обзе я паника. Тя чуваше телефона да звъни в спалнята й, ясно, настоятелно, непрестанно, умолително. „Хелен, миличка, казваше Франк, трябва да говоря с теб, трябва да те видя още веднъж тази вечер сега, в този момент, аз те обичам, обичам те, обичам те…“.

Тя внимателно сложи ягодата обратно в малката паничка и стана. Краката й се бяха схванали от колениченето. Тя ги протегна и започна да ги удря по бедрата — това беше навик, придобит в дните, когато работеше като модел.

— Трябва да се върна у дома, късно е — каза тя, без да може да си поеме дъх.

Йошио я погледна смутено. Играта едва беше започнала. Той беше направил първия ход и сега беше неин ред да играе. Вместо това тя нетърпеливо съблече кимоното, смъкна го, захвърли го на земята и грабна шапката си. Той не можеше да разбере.

— Не искам да ви безпокоя, Йо — каза тя бързо. — Аз мога сама да намеря пътя за хотела. Свикнала съм.

— Защо така ненадейно? — попита той, стоейки несигурно на своите схванати крака. Беше изгубил японския обичай да коленичи и неговите ходила, прасци и колене тръпнеха, сякаш ги бодяха с игли.

— Мъжът ми — каза Хелен. — Той ще се безпокои за мен.

Едва беше изрекла това, и то й се стори тъй глупаво, че не можа да не се разсмее. Йошио беше в отчаяние.

— Само един момент — умоляваше я той. — Вие не можете да си идете сама. Не мога да допусна това. Градът е пълен с войници.

Той взе сакото си и след като промени намерението си, го остави пак. В този момент лъч на просветление блесна така живо над него, че той затвори очилатите си очи, сякаш зашеметен.

— Една секунда, Елена — умоляваше я той. — Ще ми е потребна само половин секунда. Сметката… вие разбирате… такъв е японският обичай… аз трябва да ида лично при съдържателката… невъзможно е в присъствието на почетна гостенка.

Той загърна кимоното около себе си и на пръсти, по чорапи тръгна към вратата. Две келнерки коленичиха и плъзнаха встрани двете половини на вратата.

— Моля, внимавайте за сакото ми — каза Йошио, за да бъде сигурен, и тогава вратата се затвори след него.

Елена вдигна нетърпеливо с върха на пръстите си сакото и пак го остави; то миришеше на неговия брилянтин. Човек трябва да е много интимен с един мъж, за да не го отблъскват дрехите му, помисли си тя неопределено. Тази мисъл, както всички други, извика в паметта й спомена за Франк. Топлината на Франковите рамене в неговото бяло ленено сако, благоуханието на неговите цигари, линията на мургавата му шия, подаваща се над яката му след една нощ, прекарана в танцуване — всяка линия на неговото облекло беше позната и й действаше възбудително. Всяка точка от Йошиовото претенциозно малко сако я изпълваше с погнуса.

Когато той се върна, тя стоеше до отворения прозорец и гледаше надолу към шумолящите бамбукови дървета, осветена от меката светлина. Сакото му беше още на масата, но не на същото място както по-рано.

— Много ли се забавих? — попита той, като си прочисти гърлото, за да вземе подходящия тон.

— Доста — каза Хелен.

Той не знаеше какво иска да каже тя. Не знаеше дали беше погледнала документите, дали ги беше сменила с други и откраднала. Той свали кимоното и си облече сакото. Струваше му се, че те бяха още в джоба му както по-рано. За миг отчаянието го надви. „Не съм достатъчно умен за тази работа“, мислеше си той. Хелен го наблюдаваше, когато той изваждаше дългите тесни пликчета, украсени с емблема в червено и бяло, без които бакшишът за келнерките би бил обида, а не подарък.

— Очарователно — каза тя разсеяно.

С последно усилие Йошио Мурата успя да изтърси документите от джоба си върху рогозките, които покриваха пода. Една от малките келнерки ги вдигна. Той затаи дъх и през крайчеца на очилата си наблюдаваше израза на Хелениното лице. Тя хвърли бегъл поглед към книжата.

— Японски? — попита тя.

— Шифровани — отговори той. — Тайни документи.

Той ги натъпка обратно в джоба си, мъчейки се да изглежда изплашен или смутен.

— Жалко, че не съм шпионка — забеляза Хелен.

Той не знаеше дали тя каза това презрително или с най-голямо лукавство.

— Саянаро — каза тя на прислужващите девойки, когато излизаше. — Домо аригато газаи машита — каза на съдържателката и девойките, които им обуваха обущата и останаха коленичили, подпрени с ръце на пода.

— В края на краищата вие знаете японски — каза Йошио, когато двамата прекосяваха двора. Сърцето му тупаше така силно, че шумът от него граничеше с невежливост.

— Беше приятна вечер — каза Хелен, станала отново конвенционалната английска дама в добро общество.

Младо момиче беше повикало такси и колата чакаше на улицата пред входа. Йошио й отвори вратата.

— Драги Йо — каза тя любезно, — не ми се сърдете, но не искам да идвате с мен. Моля, не ме разбирайте криво — касае се за мъжа ми, той е много ревнив. Смешно, знам. Но не искам да ми направи сцена, ако ме види във вашата… в компанията на друг мъж.

Йошио направи стъпка назад: тази обида го смрази. „Истински англичанин! — помисли си той. Аз съм издържал жена му, японци прибраха жена му от улицата и я издържаха. Сега тя не иска да я видят с японец.“ През цялата вечер той се беше мятал по бурно море, ту върху гребена на някоя вълна, ту дълбоко долу в падината между две вълни, давейки се. Страх и ярост, триумф и обида се събираха заедно в силно и почти неподдаващо се на контрол желание да се качи на таксито и да грабне Хелен. Той направи стъпка напред, тя протегна ръката си. Той пребледня от усилието да се овладее.

— Лека нощ, Елена сан, и ви благодаря за уважаемата компания. Надявам се, че ще ви видя пак.

Той свали очилата си и се наведе да й целуне ръка, както се беше научил да прави в Париж.

— Сигурно ще се срещнем пак някъде — каза Хелен под приведената му глава. — Утре ще отплуваме с парахода „Сурабая“. Може би ще се срещнем в Хонконг или в Сингапур, или в Лондон. Беше очарователна вечер. Пожелавам щастие на вашата тайна мисия.

Той отпусна ръката й и се взря в нея. Таксито потегли. Тя махна веднъж с ръка странно разсеяна и се облегна назад. После изчезна. Йошио остана на мястото си, взирайки се в пустата улица. Беше пребледнял още преди това; сега чувстваше как кръвта му се оттегля, бавно пулсираща, с присвиваща болка в гърдите, в бъбреците и в ставите на коленете му. Момчето, което беше повикало таксито, го гледаше слисано.

Беше станал сив като паважа под нозете му.

[1] Добър вечер (фр.). — Б.р. ↑

[2] Левица (фр.). — Б.пр. ↑

[3] Шогуни са наследствените главнокомандуващи на японската армия до 1867 год. — Б.р. ↑

[4] Американският комодор (морски капитан) Матю Пери е открил Япония за американската търговия през 1852 год. — Б.пр. ↑

XVI

Д–р Юцинг Чанг седеше в такси на път за хотел „Шанхай“. Наближаваше вече полунощ и улиците бяха пълни с хора. Вестникопродавачите викаха, че японски войски са слезли на сушата и са били обстрелвани в Хонжеу. Но Юцинг не чуваше нищо, като седеше сгърбен в таксито, дърпайки носната си кърпичка, свивайки я на топка, усуквайки я, докато в същото време сълзи от гняв се стичаха по бузите му. Той беше в онова състояние на ярост и отчаяние, което понякога разкъсва повърхността на китайското спокойствие и води със себе си бунтове, грабежи, избивания и жестоко измъчване на неприятеля. Юцинг Чанг беше чул някои новини, които звучаха тъй невероятно, тъй невъзможно, тъй престъпно, че това го доведе до сълзи, преди още да се е убедил в тяхната истинност.

— Мистър Бо Гум Чанг е със своите гости в Сребърната стая — каза момчето от асансьора в задното крило на хотела. Д–р Юцинг Чанг беше платил на таксито и бързаше през колонадите и под стъкления свод, за да избегне хола и хората в него.

— Тогава — в Сребърната стая — каза той със стиснати зъби.

Момчето затвори вратата на асансьора и той започна да се изкачва. Това беше всичко, което Чанг можеше да направи, за да възпре сълзите си и сега очите го смъдяха и дишаше на пресекулки. Беше захвърлил по дяволите златната среда и се беше оставил на своята необуздаема ярост и страх.

„Сребърната стая“ беше името, което китайският щаб на хотела беше дал на една от по-малките банкетни зали, които стояха на разположение на богатите клиенти от третия етаж. Понеже много чужденци бяха възприели азиатския обичай да забавляват своите приятели — особено пък важни търговски приятели — вън от своя дом, способните управители на хотела бяха екипирали и мебелирали четирите от тези стаи с лукса, който трябваше да се очаква от тях. Стените на Сребърната стая бяха почти изцяло от огледала, в матови сребърни рамки. Архитектът беше избрал светлочервени копринени завеси, за да хармонират с огледалата, а подът блестеше в гладък червен лак от Нингпо, който отразяваше фигурите на гостите почти толкова ясно, колкото самите огледала.

Като вървеше по коридора към Сребърната стая, Юцинг чуваше музика и гласове на мъже и жени. Боейки се да не би вътрешното му вълнение да бъде забелязано, той се върна пак при огледалото на стената между две порцеланови вази за цветя близо до асансьора. Той стегна вратовръзката си, опита се да приглади косата си, която въпреки усилията му пак се възправяше бунтовно, и няколко пъти си пое дъх дълбоко, за да уталожи биенето на сърцето си. Сложи си очилата, за да прикрие горящите си очи и тръгна право към външната врата на Сребърната стая.

— Юцинг! Какъв вятър ви носи насам? — попита мистър Чай, младият секретар на баща му, който стоеше във вестибюла и инспектираше редица келнери в бели сака, преди да внесат вътре покритите блюда.

Юцинг мина покрай младия човек, който беше очевидно слисан, и отвори високата масивна врата. Там той се спря, защото това, което видя, беше по-лошо от онова, което очакваше.

Гостите на баща му бяха насядали около дълга маса и до всеки един от тях имаше момиче в копринена дреха с ярък цвят. Гостите бяха японци. Три японски момичета в блестящи кимона танцуваха върху малка естрада, специално за такива спектакли. Другите момичета, отчасти китайки, отчасти корейки, проявяваха такова голямо внимание към своите съседи, сякаш последните бяха деца. В центъра на едната страна на масата седеше Чанг, неговият баща, в европейско бяло вечерно сако. Пред него имаше малки сребърни китайски чаши за вино, а също и по-големи японски порцеланови чаши за саке и цяла колекция от чаши за питиетата на Запада. Почетният гост беше седнал до него — японски адмирал в униформа, със сиви коси и фини черти на лицето, което в този момент не изглеждаше на Чанг по-добро от лицето на маймуна.

Този японец, един от адмиралите на флотата, която предишния ден беше стоварила на сушата своите моряци, наблюдаваше с усмивка танцуващите момичета и с ръка, обвита около корейската девойка, която седеше до него, макар че иначе не й обръщаше никакво внимание. От време на време той разменяше няколко думи с Чанг Бо Гум, които всеки път придружаваше с бърз, бегъл поклон.

Видът на този японец, когото баща му гощаваше, докато навън китайски войски отчаяно копаеха окопи, спря дъха на Юцинг. Той беше избързал да дойде тук, за да предотврати един кошмар на позор и унижение. Сега действителността се изправи пред него и той стоеше като прикован на вратата на Сребърната стая и не знаеше какво да каже. Но явно неговият баща гигант скоро усети очите на сина си устремени към него, макар че беше възможно да е погледнал към вратата само защото като домакин е очаквал с нетърпение да бъде внесено следващото ястие. Но каквото и да беше привлякло погледа му към вратата, Юцинг забеляза, че почти неуловима сянка заоблачаваше лицето на баща му и че той мигновено започна да се смее и от другия край на стаята вдигна срещу него чашата си с вино.

— Един неочакван гост е дошъл, моят син Чанг Юцинг! — извика той с глас, който се издигна над грамофона, японските лютни и пиянския глъч около масата.

При тези думи няколко лица се обърнаха към Юцинг: японски лица, ухилените и омразни лица на смъртния враг. Странно беше, че точно в този момент Юцинг забеляза бледото лице на баща си; медният цвят на неговото северняшко лице се покри с бели петна, сякаш бащата беше болен или изплашен.

Понеже Юцинг не можеше да стои повече на входа и понеже нещо трябваше да стане, той се откъсна с усилие от прага и влезе в стаята. Не забеляза, че върволицата келнери го следваха по петите му, като го караха да изглежда като смешен церемониал–майстор в бял ленен костюм, който въвежда келнерите с блюдата.

Той отиде право при баща си и каза високо:

— Какво означава това пиршество в такъв момент!

Чанг не бе ни най-малко смутен.

— Поканих своите приятели на малка гощавка в чест на тяхното пристигане — каза той мазно. — Адмирал Сагами, мога ли да ви представя моя син? Аз съм ви говорил за него. Мистър Накано, това е моят син, д–р Чанг Юцинг. Вие ще има за какво да си говорите, защото той също е учил в Америка. — Той плесна с ръце и две момичета влязоха тичешком. — Един стол и един куверт за моя син — извика той.

Б. Г. Чанг говореше с гостите си на английски, неправилния, по-плавен английски език на човек с големи търговски интереси, а вежливият японец се усмихна и се поклони на Юцинг. Юцинг три пъти облиза засъхналите си устни, преди да почувства, че е в състояние да говори, но дори и тогава гласът му беше дрезгав.

— Трябва веднага да говоря с теб, татко — каза той.

Чанг огледа бързо безредния външен вид на сина си.

— По-късно, сине мой, по-късно — каза той с нисък глас на китайски.

— Не. Още сега — отговори Юцинг.

Баща му го гледа мълчаливо няколко секунди, а в същото време по цялата маса разговорите замряха. Момичетата държаха неподвижни ветрилата си и гледаха. Чанг видя, че синът му се олюлява като дърво от вятъра или като лодка по време на буря. Той стана и се поклони пред гостите.

— Моля да ме извините — някои бързи съобщения, семейни дела — каза той.

Той обви ръката си около раменете на сина си, който беше много по-нисък от него, за да създаде у гостите впечатлението, че двамата са в най-добри отношения, и под натиска на масивната си ръка поведе сина си към една врата, закрита от светлочервените завеси. Сега те бяха в облицованата с бели плочки стая пред мъжката тоалетна, където управата на хотела, предвидлива както винаги, беше поставила две софи за използване от пияни или сънливи участници в банкетите. Чанг Бо Гум се тръшна на една от тях, сякаш му беше трудно да стои прав. Въпреки това, както добре знаеше Юцинг, баща му не беше пиян, защото никога през живота си не се беше напивал.

— Е, какво има? — попита Чанг, по някаква странна причина говорейки все още на английски. Вероятно през тази вечер се беше наложило да говори толкова много на този език, че сега мозъкът му не можеше да премине пак към китайския. — Защо се явяваш като призрак и ме караш да бъда груб с моите гости?

Юцинг остана прав срещу софата, гледайки към баща си, който дори седнал, беше почти колкото него.

— Как е възможно да даваш вечеря на нашите неприятели? Вечеря същата тази вечер, когато ние издигаме барикади в Чапей и в Хонкеу и когато първите убити лежат по улиците? — попита той с глас, който ставаше толкова по-дрезгав, колкото по-дълго говореше Юцинг. — Аз не повярвах, не мислех, че е възможно, но трябваше да го видя със собствените си очи. Моят баща да гощава японците, японците, които искат да направят Китай японска колония! Казаха ми, че си бил давал на японците пари. Това също ли е вярно?

Чанг се усмихна, лицето му още беше покрито с бели нетна.

— Господата, които поканих, са стари приятели — каза той с пресилено спокойствие. — Адмирал Сагами, мистър Макано, директор на банка „Осака“, Цунеа Фуджити, който е собственик на „Дейли Адвъртайзър“ в Кобе, Торо Сато, мой съдружник във фабриките в Цинтао — защо да не им устроя една забава? Всички тях познавам от повече от двадесет години. Те са почтени и вежливи хора и се държат добре.

— Давал ли си им пари? Пари, с които да купуват топове, за да ни разкъсват на късове? — викаше Юцинг с глас, който от вълнение му изневеряваше.

Б. Г. само се усмихна.

— Моят опит с японците ме е научил, че те са почти неподкупни — каза той. — За тази цел трябва да бъдат употребени по-хитри средства за въздействие.

Той стана и отиде при мраморния умивалник, напълни с вода свитите си шепи, както беше правил в ранните си дни като кули, и изми лицето си. След това се върна при сина си.

— Малко удоволствие ми доставя да занимавам тези хора днес — каза той на китайски, — защото имам болки в корема и бих предпочел да си почина. Но моето мнение е, че е от голяма полза човек да има приятели между враговете.

— Татко — каза Юцинг, мъчейки се да бъде спокоен, — ти даде на правителството като подарък шест самолета. Какъв смисъл от това, ако даваш и на неприятеля шест самолета, с които да се бори срещу нашите?

— Аз дадох на Нанкин шестте самолета, за да ти направи удоволствие — каза Чанг, — а не защото очаквам голяма полза от тях. Ти не знаеш може би, че макар правителството да има добри самолети и добри пилоти, то е забравило да се запаси със съответното количество газолин — каза той, като се върна пак към английския — един език, който беше по-подходящ за тази материя. — Ние, китайците, ставаме смешни, когато се явим на сцената като войници. Лесно е да изпращаш войници на война, когато не знаеш каква е цялата тази работа. Лесно е да колиш свине, които не могат да се защитават. Но хората, които познават по-добре нещата, са неотговорни. Дават на войниците английски пушки с френски муниции и американски самолети с италиански запасни части. Едното не приляга към другото и войската е мизерно екипирана. Не можете да убивате хората с лозунги. Във войната всичко зависи от това, кой може да убива по-добре, а не кой има повече войници за убиване.

Устата на Юцинг се изпълни с горчив вкус при тези думи.

— Достатъчно лошо е, че живеем в едно време и в един свят, който може да бъде убеден само чрез топове, военни кораби и бомби — извика той в отчаяние. — Но ние сме се подготвили за тази война и ще я изкараме докрай, дори ако тя трае сто или двеста години, дори ако трае дотогава, докато не остане жив нито един–единствен войник. И ако е необходимо, ще премахнем хората като теб, които сеят безверие и сключват споразумения с японците.

Докато синът му говореше, Чанг Бо Гум държеше ръката си притисната към корема си, където от няколко дни чувстваше болки, които напразно се беше мъчил да забрави.

— Не трябва да се надуваш със своите пропагандни приказки пред мен — каза той. — Пази големите си думи за онези, които вярват в тях. Какво искаш всъщност от мен?

Юцинг обмисли въпроса му. Това не беше въпрос, на който можеше лесно да се отговори.

— Искам да се върнеш веднага при тези японци и да им покажеш вратата. Искам да изтеглиш всеки цент, който си вложил в японски предприятия. Искам да обичаш Китай и да вярваш в Китай, и да помагаш на Китай, на нашето отечество, на нашето бедно нещастно отечество. Твоето отечество. Не разбираш ли това?

Сега по-старият Чанг започна да се нервира.

— А какво ще речеш, ако ти кажа, че аз вярвам, че Китай под японско управление ще бъде по-щастлив, отколкото е сега? — попита той гневно.

Синът му го гледа дълго време втренчено и мълчаливо, сякаш му липсваха думи. Чанг не беше съвсем затворил крана и слабото му шуртене се смесваше с виковете и смеха, с дрънкането на чинии и с пеенето на високи женски гласове откъм банкетната зала.

Понеже Юцинг не отговори, баща му продължи:

— Японците имат талант да управляват, а ние нямаме, така ми се струва. Неподкупни чиновници, мир и ред в страната, няма глад, няма мор, за всички има ориз. Вие обещавате, японците дават. Мислиш ли, че за простите хора има някакво значение кой е по върховете, щом има достатъчно за ядене в низините и данъците не са много високи? Какво го е грижа селянинът за съблазнителните думи, на които сте научени вие в училище? Свобода или робство, единство или разединение — простият човек дори не разбира какво значат тези думи. Пълният стомах за него е нещо повече от свобода. Свобода той има много, но храна — твърде малко. И колкото повече войници има в страната, толкова по-гладен ще бъде народът. Но ти и подобните на теб — вие обикаляте насам–натам и правите хората недоволни, а те биха били също тъй доволни, както са били и техните прадеди, ако не беше ученическата врява на такива разпалени глави като теб без човешко разбиране.

Юцинг слушаше със смущение и по едно време си спомни къде беше слушал същото това. Сун Ят Сен, Великият учител, революционер, бащата на Нов Китай, също беше казал това. „Не предлагайте на хората свобода, защото Китай е имал свобода от две хиляди години, твърде много свобода. Но му дайте пари и той ще се въздигне, защото нацията е бедна, а всяка нация желае онова, което не притежава.“ За Юцинг беше силна изненада, че баща му, опортюнист, капиталист, безскрупулен спекулант, е дошъл до същото заключение като Великия учител и революционер.

— Японците имат едно нещо — те са патриоти, те имат национална гордост. Те ще плюят на теб, ако не храниш любов към родината си. Те пият с теб, но те презират точно тъй, както аз съм принуден да те презирам — извика той в своето усилие да се отбранява срещу непоколебимия здрав разум на баща си.

Кръвта нахлу в лицето на Чанг Бо Гум и накара белите петна по кожата му да заблестят като лед.

— Синът презира бащата. Това е моралът на Новия живот — каза той спокойно.

За момент Юцинг се боеше, че баща му ще го повали с един удар, както беше направил едно време, преди десет години. Спокойният и внимателно осмислен отговор го засрами, защото му показа, че не е прав.

— Какво откупваш от японците с безсрамното угощение, което им даваш? — попита той, като разпали отново гнева, който изпитваше отначало, когато влезе.

Баща му пак побледня.

— Какво те интересува? — попита той надменно. — Може би безопасността на къщата, в която живее майка ти. Може би бъдещето на предприятието, което съм изградил. Може би, щом питаш, може би твоя собствен живот.

— Забранявам ти — каза Юцинг, треперейки от гняв. — Забранявам ти да се пазариш с японците за моя живот. Моят живот принадлежи на мен и аз не искам той да ми е откупен с цената на унижението и безчестието.

Чанг Бо Гум отново прихна да се смее.

— Това в твоите учебници ли го пише? — попита той. — Не си ли запазил нито искра хумор? Или търпимост? Аз те оставих да играеш своите политически игри, защото младостта трябва да се налудува, а старостта от само себе си се учи на разум. Аз дори направих усилия да бъда благ към моята чуждестранна безплодна снаха, която ти доведе в семейството ми, без да ми искаш разрешение. Но аз изисквам от теб търпимост и за моя собствен незначителен живот и за моите несъмнено глупави и нищо не струващи мнения. Търпимост, разбираш ли, синко, а не закоравяло и безчувствено високомерие. Аз започнах живота си като кули, а ти напълни главата си със сложно и скъпо образование, но изглежда, че аз зная нещо, което ти никога не си научил: болест на човечеството е да занемарява човек собствената си нива, за да търси плевели в нивата на съседа.

— Опиум и Конфуций — с това сте държали народа в подчинение като животно, което не може да мисли — каза Юцинг мрачно.

— Позволи ми да ти кажа, че не познаваш народа. Аз го познавам, защото съм израснал сред него; народът не желае война, никой народ в света не желае война. Мога да ти кажа това, без да съм чел книги. И японците също не желаят война, и европейците, и американците, и както още са благоволили да се наричат народите в света — никой от тях не желае война. Народите желаят да имат своя дял щастие и мир. И всички хора, които карат плуга, и всички, които носят товар, всички, които работят усилено, са братя и желаят същото. Те желаят да имат и ядене — паница с ориз или юфка, желаят да спят при жена си и да създават синове, желаят да се смеят понякога или да пеят песен, или да играят карти и ако могат от време на време да си позволят едно малко разточителство с вино, опиум или зарове, тогава животът е добър, а смъртта — лека. А всичко онова, което ти и подобните на теб им проповядвате, всичко онова, към което ги подстрекавате, е чуждо за тях и ги прави болни в душата и недоволни от света, и огорчени.

След като каза това, Чанг Бо Гум си пое дълбоко дъх и още веднъж с гигантските си ръце притисна обратно в тялото си болката в корема, защото му беше дошла наум смешна мисъл, а когато се смееше, го болеше.

— Още си спомням деня, когато за пръв път обух чуждестранни кожени обуща. Те бяха корави и нараняваха краката ми. Мислех си: това е причината, поради която всички чужденци са с лошо настроение, нелюбезни и без доброта. Те носят тесни, корави обуща и краката ги болят; тогава, как могат да бъдат щастливи и добри? Когато вие давате на народа вашето образование, вашата хигиена и вашия Нов живот, и вашите „Три принципа“, и вашата вражда с вашите японски съседи, вие му давате чуждестранни, тесни, корави обуща, които им стягат и не им прилягат. А сега, сине мой, ще трябва да ме извиниш — каза той. — Аз трябва да се върна при гостите си.

— Татко — каза той решително, — ако направиш това, ако се върнеш, ако застанеш на страната на японците, тогава никога вече няма да ме видиш. Аз ще се откажа от теб. Ще се откажа от теб — викаше той. — Няма да бъда вече твой син и ти няма да бъдеш вече мой баща. Решавай! Избирай!

Чанг мина покрай сина си, като само го блъсна с лакът. Но на вратата се спря пак, обърна се и го погледна в лицето. Той направи ироничен жест към облицованата с бели плочки и разкошна тоалетна, към нейния шуртящ кран, към редицата умивалници покрай стените, към чистите кръгли стъкла с течен сапун, към двете облечени в бели калъфи софи за използване от пияни гости.

— Тук не е нито времето, нито мястото за такива решения — каза той почти весело. Чанг се почувства за момент зле, докато стените с белите блестящи, искрящи плочки се въртяха пред очите му.

— Отговорността ще бъде твоя — каза Юцинг, като стисна пистолета в джоба на сакото си. Той се насочи към баща си с приведена глава, както беше виждал да правят това футболистите. Чанг се беше оказвал твърде често в опасни положения, така че можеше да разбере заплахата на пистолетното дуло в джоба на Юцинг. Синът му беше вече отворил вратата и само червената копринена завеса го скриваше от погледа на гостите в залата.

— Какво правиш, лудо дете? — промълви Чанг Бо Гум.

И като скочи срещу сина си, той почувства остро пробождане в бодящата го страна. Юцинг оголи зъбите си в усмивка, но не отговори нищо. Той открехна леко завесата.

Б. Г. Чанг три пъти през живота си беше очевидец, когато политически или военни противници биваха поканени на приятелско угощение и след това убивани там. Но понеже във всеки от тези случаи той биваше на страната на убиващите, това беше съвсем забавно. Съвсем друго нещо беше обаче, ако неговият собствен син се канеше да убие неговите гости, японски гости, когато японска флота беше разположена в реката, а японска армия беше стоварена на сушата. Такъв беше характерът на Чанг Бо Гум, че в моменти на опасност той нямаше нужда да мисли, а правеше каквото трябва, точно като животно.

В следващия момент Юцинговата ръка увисна безпомощно и той се строполи на пода, защото баща му му беше нанесъл парализиращ удар през ръката и го беше повалил с удар в гърба. След това той извади пистолета от джоба на Юцинг, изолира спусъка и го обезвреди. После довлече сина си, който беше зашеметен от падането, обратно в тоалетната с белите плочки и затвори с крака вратата след себе си. Всичко това не му отне повече от три секунди. След това той пак почувства болката в корема си и седна бързо.

Щом дойде на себе си, Юцинг скочи и се хвърли върху баща си. Той беше обезумял от гняв и срам, беше обладан от чисто физическо желание за отмъщение. От устата му се отронваха ругатни, които сигурно беше чувал, когато работеше като кули между кулите; от някакъв скрит ъгъл в мозъка му те се изливаха в мръсен поток:

— Кули, звяр, копеле от разбесувана кучка, внук на блудница — викаше той с пресипнал глас, стиснал шията на стареца и се мъчеше да го удуши.

Мистър Чай, младият секретар, сигурно беше подслушвал зад тясната врата, която водеше от умивалнята към служебните помещения на хотела; иначе той не би се явил на мястото точно на време и не би бил в състояние да раздели двамата, преди те да се бяха погубили взаимно. Това му струваше голямо, мълчаливо и задъхано усилие, защото бащата и синът се бяха вкопчили като давещи се кучета един в друг. След като мистър Чай ги беше разтървал, и двамата дишаха с усилие. На елегантното бяло вечерно сако на Чанг Бо Гум имаше кръв, драскотина по челото на Юцинг. Юцинг се влачеше в изтощение на пода, яката му беше отделена от разкъсаната риза. Той опипваше зелената си вратовръзка и се мъчеше да я постави пак в ред. Секретарят гледаше ту единия, ту другия, най-сетне извади носната си кърпичка и след като я натопи във вода, започна да избърсва лицето на двамата мъже — първо стария Чанг, а след това — младия.

Той беше в такова положение, че младият човек не знаеше накъде да гледа. Защото когато някой допуснеше да се забрави в гняв и насилие, то винаги означаваше загуба на престиж; когато станеше сбиване, крив беше винаги онзи, който пръв беше започнал; но сбиване между баща и син, дори и в тези модерни времена на разхлабени семейни връзки, беше невъобразим скандал. Понеже мистър Чай беше имал щастието или нещастието да бъде очевидец на тази ужасна сцена, имаше само две неща, които можеше да му се случат: или Б. Г. Чанг щеше да нареди да го отвлекат и по този начин да го отстрани от пътя си, или пък щеше да му даде желания пост на банков директор, за да купи мълчанието му.

— Идете при гостите ми и ме извинете за още един момент — пошепна Чанг Бо Гум, когато успя да се овладее. — Кажете, че ми тече кръв от носа, кажете каквото и да е. Идете и им дайте да пият още и се погрижете за момичетата. Аз ще се върна след малко.

Мистър Чай се измъкна неохотно. Като отвори вратата към Сребърната стая, нахлу висок весел глъч, а грамофонът беше преминал от японски песни към последните американски шлагери.

Д–р Юцинг Чанг още лежеше свит на пода. Той гледаше баща си. Трябваше да се реши да го помоли за прошка, но не можеше да направи това. Той стискаше зъби и чакаше да заговори баща му. Чанг Бо Гум отвори на два пъти уста, но от тях не излезе нито дума. Лицето му беше придобило необикновен израз. Веждите му се бяха събрали над основата на носа, брадичката му трепереше, устата му се затвори над яките челюсти; едва когато той сложи ръце на очите си и иззад тези огромни ръце се разнесе вик, гротесков и комичен като пискливия плач на дете, Юцинг разбра, че баща му плачеше.

Понеже Чанг гигантът нямаше опит или практика в плача, на него това подейства по-скоро като мъчение, нежели като облекчение. Юцинг стана и се направи, че търси револвера си. Той правеше това отчасти от срам, отчасти от желание за предизвикателство и си даваше вид, че не разбира какво става с баща му. Намери пистолета си и го постави обратно в джоба на сакото си, който беше скъсан и увиснал.

— Аз съм най-богатият човек в Шанхай. Аз съм най-богатият човек в Шанхай — стенеше Чанг зад дланите си. — Най-богатият човек в Шанхай. Имам всичко, но нямам това, което има и най-бедният кули — любовта на сина си.

Юцинг излезе тежко от стаята. Излезе през тясната врата, през която беше влязъл секретарят, и се спусна долу направо по черното стълбище на хотела. Когато стигна до задния вход, той извади носната си кърпичка и я притисна върху драскотината на челото си.

Нощта беше станала изведнъж хладна. Въздухът миришеше странно и остро. Той застана зашеметен на края на колонадата и зачака за празно такси. Най-сетне дойде една от онези златисти коли.

— Силесчъл маншънс, Бъблинг Уел Роуд — каза Юцинг на шофьора.

Това беше адресът на Мейлан, младата наложница.

XVII

Пърл Чанг се върна към десет вечерта от майчинско събрание, на което беше говорила за отглеждането на децата. Тя четеше тези сказки всеки петък вечер в един от клоновете на дружеството „Дъщери на новия живот“, целта на което беше просвещението и образованието на жените на работници и кули. Тази вечер тя беше в Нантао; събранието беше слабо посетено и присъстващите кашляха повече, отколкото обикновено. След като упорито се беше опитвала да прикове вниманието на своите слушателки, които дъвчеха динени семки и бяха довели децата и бебетата си, като че ли това беше театър, Пърл беше уморена и малко обезсърчена, когато се прибра вкъщи. Явно войната щеше да разруши много нещо от малкото, което беше изградено през последните години.

Юцинг не се беше върнал вкъщи и Пърл се опитваше да не се тревожи. Неговото отсъствие оставяше банята напълно на нейно разположение и тя се къпа дълго време, докато се почувства по-малко уморена и се надяваше, че ще заспи бързо. Но щом легна в леглото и изгаси лампата се разсъни. Това беше съдбата й цяла седмица, тази седмица, през която опасността стягаше повече в обръча си града, докато в същото време мъжът й, изглежда, се отдалечаваше все повече от нея. Празното легло с неговата твърда малка подложка за главата и пречеше да заспи. Три от седемте нощи Юцинг беше прекарал вън от дома си. „Той е загрижен за Китай, мислеше си тя съчувствено. Всичко, което е изградил, сега се срутва.“

„Той се измъчва с всички тези деца“, мислеше си тя. Това беше тежка отговорност, тя го знаеше. Бойскаутите бяха още в Шанхай; те не можеха да бъдат изведени, защото влаковете бяха запазени за прехвърляне на войски, а нямаше достатъчно моторни коли, за да отведат обратно в селата трите хиляди момчета; пътищата бяха задръстени. Киянгуанските казарми бяха претъпкани. Скаутите бяха станали бреме, неразрешим проблем за всички, които бяха отговорни за жамборето. Всеки ден все по-трудно ставаше снабдяването им с храна и подслон, никой не знаеше какво трябва да се прави с тях, ако войната действително дойде в Шанхай. Юцинг е останал в Гражданското отделение, мислеше си Пърл; в своята загриженост за скаутите той забрави да се храни и да спи. Но някакво тъмно и неопределено предчувствие й казваше, че нещо друго отдалечаваше съпруга й от нея, нещо, от което тя се беше страхувала още като дойде да живее в Китай…

„Когато войната свърши, ще си вземем отпуска и ще идем у дома за няколко месеца“, мислеше си тя, докато се обръщаше неспокойно от една страна на друга, отмятайки настрана завивките и след това притегляйки ги пак над себе си. У дома — за нея това беше Америка, не Китай, както забеляза Пърл с леко стряскане. Америка. Струваше й се, че няма нужда от въздуха на Америка, за да си възвърне стария устрем и някогашната вяра. Шанхай й беше отнел много от това.

Когато часовникът на католишката черква удари полунощ, тя запали лампата, стана и потърси в малкото медицинско шкафче в банята някакъв прах за спане. Разтвори праха във вода и го изпи, застанала разсеяна срещу огледалото с чашата в ръка, и след това пак си легна. Мислите й бяха колело, което се обръщаше все по-бавно и по-бавно и най-сетне тя заспа.

Телефонът до главата й я събуди. Беше почти четири часа сутринта. Навън беше вече сиво. Главата й беше тъпа, ушите й шумяха, когато слушаше в слушалката. „Още не съм си отспала веронала“, помисли си тя с досада. Минаха една–две минути, преди да разбере, че д–р Хайн беше онзи, който й говореше.

— Пърл — каза той, — мога ли да говоря с мъжа ви?… Не? Къде е той?… Не знаете ли? Но ние трябва да го намерим, и то колкото е възможно по-бързо. Какво се е случило ли?… Слушайте, Пърл, вашият свекър е болен. Остър апендикс… Коремът му е издут. Той трябва да бъде заведен веднага в болницата… Да, има опасност от спукване, трябва да бъде опериран, но той отказва. Вие го познавате по-добре, отколкото аз. Той е упорит, много упорит наистина… Да, повиках двама китайски лекари, които неговият секретар ми препоръча. Надявах се, че ще има повече доверие в тях. Но не, той се бори като бик — извинете, Пърл! Имаме нужда от съпруга ви, за да решим какво трябва да се прави, нали разбирате. Пърл, работата е бърза. Той пита непрестанно за д–р Чанг. Секретарят му ми каза, че нещо е станало между тях снощи. Мистър Чанг Бо Гум, изглежда, си въобразява, че е заболял, защото се е разгневил на мъжа ви. Но, това е глупост, разбира се… Да, апендикс, без съмнение. Моля, изпратете мъжа си веднага тук. Съжалявам, че ви тревожа, Пърл. Той е много здрав, всичко може да мине добре, ако бъде опериран скоро… Тогава…

Пърл сложи слушалката със смущение. Тя беше задала няколко къси въпроса и знаеше сега достатъчно много. Намръщи се и прокара ръка по съненото си чело. След това отиде в салона, където беше хирургическата й чанта, и почна да рови в нея. Запали всички лампи в апартамента и светлината им се смеси тъжно със слабата светлина на зазоряването отвън. Тя извади своята хиподермична спринцовка и си направи кофеинова инжекция, за да се освободи първо от действието на лекарството за сън, защото сега имаше нужда от бистра глава. Нямаше никаква представа къде можеше да е Юцинг в тези първи сиви часове на зазоряването. „Трябва да ида при Лиу. Може би той знае нещо“, мислеше си Пърл. Тя стоя под безжалостно студения душ, за да се разбуди. Нейният прислужник Номер Едно се появи с пасивното ясновидство на своята раса. Тя го изпрати за такси. Номер Едно се върна с такси още преди тя да е привършила с обличането си. Дълго трябваше да се пътува с кола до Хонкеу, където живееше Лиу; дори да можеше да се разчита на телефона, от него не би имало никаква полза, защото Лиу, естетът, нямаше телефон в своята китайска къща — като демонстрация срещу американския начин на живот и защото искаше да има спокойствие.

През нощта беше валяло, улиците бяха влажни и хладни. Пърл под действието на кофеина във вените й стана бодра и силно раздразнена, докато таксито я возеше по пътя й. Два пъти тя срещна войници — веднъж една рота дребни, тъмни френски колониални войници и веднъж едно отделение от международната стража. Тя трябваше да покаже открития си лист, преди да може да пресече Съчоу Крийк, и се радваше, че беше проявила предвидливост да се снабди с него, защото той й даваше право като лекарка да отива където иска.

Къщата на Лиу се намираше сред лабиринт от тесни улички, където бяха построени много китайски къщи покрай малка река. Къщата имаше главен вход и по два прозореца от двете му страни и когато Пърл дръпна звънеца, след известно забавяне се появи сънен и измачкан вратар. Макар че на Лиу му правеше удоволствие да се преструва, че е болен и води прост живот, неговият вратар беше дебел и ленив, а къщата беше постоянно пълна с прислужници и с живеещи на чужд гръб хора, както подобаваше на домакинството на човек от голямо семейство. Пърл нетърпеливо съобщи причината за своето ранно посещение. Вратарят я остави да чака на улицата и се оттегли в тъмната вътрешност на къщата, за да уведоми господаря. На Пърл й се струваше, че бяха изминали дни, откакто д–р Хайн се беше обадил по телефона; тя започна да се гневи на мъжа си, който беше изчезнал, без да й съобщи къде е и я принуждаваше да тича да го търси из града.

Лиу се появи с изненадваща бързина, закопчавайки отпред дългата си кафява роба. На повърхността на лицето му беше изписан смях, но под него личеше тревога.

— Лиу, съжалявам, че ви вдигам така — каза Пърл, когато двамата тръгнаха към таксито, което чакаше на ъгъла на непроходимо тясната уличка. — Свекър ми е много болен и иска да види Юцинг. Глупаво е, но аз не знам къде е отишъл синът му.

Тя се засмя смутено и добави:

— Може би това е лудост, но мислех, че вие като негов приятел може би знаете къде е…

— Аз… мисля, че мога да го намеря — каза Лиу, като влезе в колата без повече приказки. — Предлагам ви да идете с колата направо в хотел „Шанхай“ и да се погрижете за Чанг. Ще продължа с таксито и ще потърся Юцинг. Хотел „Шанхай“ — извика той на шофьора и те потеглиха в посоката, от която беше дошла Пърл.

— Знаете ли къде е? — попита Пърл отново.

Тя го гледаше; Лиу се усмихваше неловко и не отговори нищо.

— Не мога да ида при свекър си без Юцинг, това само ще го развълнува — каза Пърл. — Ще остана с вас, докато го намерим.

Лиу обмисли за момент отговора й. Най-сетне каза:

— Добре, както обичате, Пърл. Може би така ще бъде най-добре.

Пърл подканяше шофьора да кара по-бързо и те настигнаха скоро войниците, които тя беше видяла малко преди това. Лиу гледаше навън, докато колата се движеше бавно по тяхната ивица път, която им оставяха войниците.

— По-бързо, по-бързо! — викаше тя на шофьора.

— Каква американка сте вие! — каза Лиу, дразнейки я добродушно.

— Аз съм лекарка — отговори Пърл. — Ситуацията е такава, че и минутите са от значение.

Известно време те продължиха в мълчание. „Къде е Юцинг? — мислеше Пърл непрестанно. Какво му се е случило? Къде ще го намеря? Какво ми го отне и всеки ден го правеше все по-чужд? На какво се дължи това, че Лиу знае за него повече, отколкото аз? Едно време бяхме приятели, мислеше си тя печално. Не бяхме ли приятели, Юцинг? И все пак — какво знам аз за теб? Какво знаеш ти за мен? Нашите радости са плитки, скърбите ни са дълбоки“, мислеше тя. Баща й беше написал тази стара поговорка, когато малкият й брат умря, и я беше окачил на стената. Тя виждаше едрите, малко груби букви, написани с четчицата на баща си. Бързайки под хладното сиво утринно небе, тя съзнаваше особената гордост, позната само на онези, които живеят в самота…

Когато стигнаха близо до моста, те бяха задържани от малко отделение китайски войници. Млад офицер с цигара в уста дойде при таксито и заговори с Лиу. На жената той не обърна внимание. Лиу се помъчи да обясни бързината, с която пътуваха, и причината за тяхното пътуване в този ранен час, но едва когато Пърл показа открития си лист, офицерът поздрави и пусна таксито да мине. Беше станало малко по-светло, слънцето скоро щеше да заблести зад къщите и облаците. Лиу се излегна назад и започна да обмисля как най-добре би могъл да каже на Пърл онова, което трябваше да й каже. Те продължаваха пътя си и стигнаха в Международната колония, без да бъдат спирани от английските войници, които патрулираха край реката; караха по Нанкин роуд, който беше още пуст и тих, и минаха покрай хотел „Шанхай“, пред чиято врата се разхождаше сънен вратар.

— Къде отиваме? — попита Пърл.

Лиу направи скока.

— Ако Юцинг е там, където мисля, че е, ще го намерим в Силесчъл маншънс — каза той колебливо. Той хвърли бърз поглед към Пърл, но понеже тя овладя изражението си и не показа нито изненада, нито любопитство, той продължи с облекчение: — В края на краищата вие ще трябва да узнаете това рано или късно, Пърл, и може би най-добре ще бъде да го узнаете сега. Юцинг с удоволствие щеше да ви довери това, но се боеше, че може да го разберете криво. Аз не говоря сега като китаец, Пърл, а вървя направо към целта, защото знам, че сте много интелигентна и умна, за да не придавате твърде голямо значение на неизбежни — и незначителни — работи. Юцинг постъпи… той постъпи така, както искаше баща му и си взе наложница. Това няма нищо общо с чувства или любов, или каквото и да било друго, което засяга Юцинг Чанг като личност. Моля, моля, разберете това, Пърл. То е чисто и просто въпрос на изход. Трябва да има бъдещи поколения, трябва да има сигурност, че Китай ще продължава да живее. Старият Б. Г. е разбойник, пират и стар грешник — но той има право на внуци, а Юцинг няма право да откаже на стария човек внуци. Разбирате ли, Пърл? Трябва да го разберете. Не трябва да гледате много сериозно на това и не трябва да позволите вашето бедно, малко, модернизирано сърце и вашите християнски схващания за моногамията да вземат връх у вас. Ще ми обещаете ли, Пърл? Обещайте ми да се усмихнете като добър, съзнаващ длъжностите си матриарх, когато приберем Юцинг от Небесните дворци.

Лиу погледна Пърл и тя се усмихна покорно. Каквото и да ставаше в душата й, тя се усмихваше. Лиу въздъхна с облекчение. „Юцинг може да ми бъде благодарен, че свалих това бреме от плещите му“, помисли си той със задоволство.

— Вие сте добра жена, Пърл. Вие сте почти съвършена — каза той весело, за да я накара да се усмихва още. — Ще си позволя свободата да съчиня едно стихотворение за вас, една ода в класически стил. Нямате ли сестра? Бих извървял целия път до Америка, за да помоля сестра ви да стане моя жена, ако тя е като вас.

— Вие имате вече жена или жени — каза Пърл, усмихвайки се.

Таксито спря.

— Пристигнахме — каза Лиу.

Силесчъл маншънс беше огромна сграда с безброй етажи, обитавана от модерни хора с лукс и елегантност. Входът блестеше от метал и стъкло. В цветарски магазин в приземния етаж каскади вода се стичаха денем и нощем по стъклата на витрините, за да се запазят свежи многото орхидеи.

— Бихте ли желал да бъдете така любезен да вземете Юцинг? Ще чакам тук — каза Пърл.

Понякога тези китайски фрази се промъкваха в нейния английски. Тя скръсти ръце и сведе очи. Лиу й отправи последен изпитателен и благодарствен поглед и изчезна в хромираното великолепие на Силесчъл маншънс. Пърл продължаваше да се усмихва, макар че никой не я гледаше. Усмивката й тежеше петстотин фунта и тя трепереше от усилието да я задържи, както трепери силният човек по панаирите, когато вдига най-тежката си гира. Нейният свят се беше разбил върху й през последните десет минути. Тя беше изненадана от това, че не й се плачеше. Това трябва да е от кофеина, мислеше си тя. Но не беше така. От някаква скрита дълбочина в нейната китайска кръв идваше смирението и покорството пред мъжа и неговите закони.

Пърл беше облякла модерен костюм, шит от мъжки крояч, понеже не искаше да иде в хотел „Шанхай“ в китайско облекло. Тя пъхна ръце в джобовете на жакета си, когато Юцинг се появи с Лиу на входа на Силесчъл маншънс. Приличаше на пребито куче.

— Пърл! — каза той, като седна до нея.

— Изгубихме много време — каза тя, продължавайки да се усмихва. — Надявам се, че ще можеш да убедиш баща си да се подложи на операция. Съжалявам, че ти нося такива лоши новини.

Юцинг погледна дланите на ръцете си, сякаш там имаше нещо, което трябваше да бъде прочетено.

— Пърл! — каза той пак и потърси ръката й на седалището.

Но ръцете й бяха несгъваеми като стомана и тя все още ги държеше в джобовете на модерния си костюм. Тя чувстваше, че при първото му докосване няма да може да издържи.

— Да изпратя ли телеграма на майка ви? — попита Лиу, опитвайки се да направи отклонение.

— Не, мисля, че не трябва — каза Юцинг. — Сега тя не може да дойде тука. Всички влакове са блокирани. Защо да я тревожим?

— Д–р Хайн е много добър лекар — каза Пърл. — Бил е прочут хирург в своето отечество. Радвам се, че са го намерили навреме.

Прахосмукачките бяха вече в действие в хола на хотел „Шанхай“. Дошлите трябваше да събудят момчето от асансьора, защото сега беше последният час от дежурството му и то беше заспало.

— Да дойда ли и аз? — попита Лиу. — Може би ще мога да бъда полезен с нещо?

Пърл протегна ръката си към него.

— Имаме нужда от вас, Лиу — каза тя умолително.

Той гледаше ръката така, като че ли знаеше какво се очакваше от него да направи с нея. Сетне си спомни за своето английско възпитание и я стисна предпазливо. Тримата се пренесоха мълчаливо нагоре към покривната градина.

В голямата приемна стая на Бо Гум Чанг трите девойки, които Юцинг беше видял по-рано веднъж да правят компания на баща му, се бяха сгушили една до друга като малки маймунки. Сега той знаеше, че най-възрастната от тях беше сестра на Мейлан. Прислужници, готовановци, чиновници и далечни роднини седяха, клечаха или стояха прави в стаята. Някои пушеха, а на миндер до един от прозорците бяха започнали да играят на майонг. Когато Пърл влезе, те прекъснаха своя тъжен шепот.

Д–р Хайн мина напред да я посрещне.

— Изпратих мистър Чай за болничната кола. Телефонът пак не е в ред — каза той с нисък глас. — Нека се надяваме, че мъжът ви ще има достатъчно влияние над баща си.

Пърл последва Юцинг в спалнята. Тя размени няколко вежливи думи с китайските лекари, които се движеха на пръсти насам-натам. Обувките им скърцаха и те правеха усилия да създадат у своя богат пациент впечатление на непрестанна заетост. В момента техните усилия отиваха напразно, защото Чанг лежеше в своето широко легло и изглеждаше заспал. Клепачите му бяха наполовина затворени, оставяйки видима само една тясна черна ивица. Той сякаш беше гол.

— Температурата му се е качила — 102 градуса по Фаренхайт — каза д–р Хайн над рамото на Пърл, като се приведе над болния човек.

Мъжът й беше до нея и я погледна въпросително.

— Говори му! — каза тя.

Юцинг седна на края на леглото и си прочисти гърлото.

— Татко! — каза той.

Голите рамене на Чанг Бо Гум се издигаха така мощно под завивката, че синът му не можеше да повярва, че се касае за сериозна болест. И лицето му, което предишната вечер беше покрито с бледи петна, беше придобило пак меден цвят и кръвта кипеше под кожата му.

— Татко — каза отново Юцинг.

По едно време се чу острият звук от телефона във външната стая. Пърл излезе бързо. Санитарната кола от болницата в Хопкинс беше пристигнала. Тя каза на носачите на носилката да се качат горе и да чакат в антишамбъра.

Чанг отвори очите си и се разбуди напълно. В каквито царства и да беше блуждала душата му, сега той дойде на себе си и се усмихна на сина си. Вдигна голямата си ръка изпод завивката и със странно и благо движение погали челото на Юцинг. Юцинг разбра, че той мислеше за раната, която му беше причинил предната вечер. Сълзи нахлуха в очите му, той сграбчи ръката на баща си и я постави обратно върху юргана.

— Дойдох, за да измоля на колене прошка от възвишената ви личност — каза той с всичкото благоговение, дължимо на баща.

— Къде е Мейлан? — попита Чанг, като овлажни устните си. — Доведе ли я със себе си?

Юцинг поклати глава с учудване. Баща му се изправи с внезапна досада.

— Настоявам да я доведеш веднага тук. Трябва да доведеш двете си жени тук и да ги пазиш под този покрив — заповяда той.

— Ще изпратя за Мейлан, татко — каза Юцинг покорно. Той се огледа за двамата старателни лекари. — Бълнува ли? — попита той шепнешком, когато очите на Чанг Бо Гум пак се затвориха.

Единият от лекарите опипа пулса на баща му, другият сложи ръката си на челото му.

— Скъсана нишка — каза този, който проверяваше пулса му.

Пърл се върна от телефона и кротко съобщи:

— Болничната кола е пристигнала. Можем ли да кажем да го отнесем долу?

Чанг беше отново буден, по-буден, отколкото по-рано. Той седна на леглото и като не обръщаше внимание на болките, отправи нелюбезен поглед към снаха си.

— Не искам да напусна тази сграда при каквито и да било обстоятелства — каза той високо. — И отказвам да ме режат. Вчера ядох твърде много и се нервирах леко на пълен стомах. А това не беше добре за мен. — Като каза тези думи, той стрелна почти зловещ и многозначителен поглед към сина си. — Щом бъде поставен в ред моят разбунтувал се стомах, аз ще съм добре. Но ако моята съдба е да ида днес при своите прадеди, аз настоявам да бъда погребан цял и неосакатен. Нещо повече, аз предпочитам — добави той и още веднъж по лицето му премина зловещото изражение — да умра от добре напълнен стомах, нежели от бомбите на японците. Тук съм в по-голяма безопасност, отколкото в някоя болница.

След като каза това, той си пое дълбоко дъх, притисна ръката си на корема, измърмори грубо кулска клетва на шантунгски диалект и започна да гледа всички, лице след лице, за да види дали заповедите му са разбрани. Пърл беше единствената, която се реши да му се противопостави:

— По-добре е за високопоставената личност на уважаемия баща да бъде отведен в дома на болните — каза тя. — Там има средства, с които се отнемат болките. Ние, неговите деца, имаме правото да помолим бащата да се помъчи да защити чрез всички средства своето здраве.

Чанг гледа известно време мълчаливо своята американска снаха, сякаш нейният вид го забавляваше. След това й даде знак с ръка да седне на леглото.

— Жено на моя син — каза той поверително, — бащата не е такъв глупак, както изглежда вие мислите. И за да можете да разберете какво се върти в моите мисли, ще ви кажа следното: градът ще бъде бомбардиран днес. Аз знам това от сигурен източник. Този покрив и тази сграда са в безопасност. Японците ми обещаха, че няма да хвърлят бомби над нея. А японците — говорете, каквото искате против тях, са хора, които държат на думата си. По тази причина аз ще остана тук и желая всички, които се числят към моето семейство, също да дойдат под този покрив.

След като направи това изумително съобщение, той се отпусна назад; тъмна и трескава руменина се разля над тялото му, той стисна зъби, затвори очи. След това изпадна отново в безсъзнание. Времето минаваше, отвън камъните на играта майонг тракаха, електрически часовник тиктакаше в ъгъла, времето течеше. По едно време прозорците издрънчаха сякаш от далечна експлозия, но никой не обърна внимание. Пърл отиде в съседната стая, за да изпуши една цигара, и пак се върна. Мъжът й още седеше на леглото, слушайки сподавените стонове на баща си. Той вдигна глава и погледна Пърл, както стоеше на вратата. В продължение на един миг всичко между тях стана пак добре и Пърл пожела да се върне към онова време на любезна доверчивост, на щастливо, но сега така безвъзвратно изгубено неведение.

— Юцинг — каза тя кротко, — ти си единственият му син, ти носиш цялата отговорност. Ако ти дадеш заповед, той може да бъде пренесен в болницата. Да се чака, е равносилно на убийство.

Д–р Чанг стана от леглото и даде знак на Пърл и на тримата лекари да го последват в голямата стая.

— Сигурно ли е, че операция ще спаси живота му? Или и тя носи риск? — попита той.

Пърл го погледна с изненада.

— Но, Юцинг, ти самият си лекар — каза тя. — Ти виждаш, че подуването на корема се увеличава. Натиск върху диафрагмата, две повръщания и… Опасността от перфорация е очевидна.

Д–р Чанг се учуди на себе си. Той беше забравил, че беше започнал като лекар. Прекарваше живота си в бюра и канцеларии, в консултации и комитети, присъстваше на събрания и четеше лекции, съставяше документи и водеше бюрократичната война за пари, които поглъщаше кампанията за хигиена.

— Д–р Хайн, вие сте най-възрастният. Какво е вашето мнение? — попита той. Още от времето, когато той се беше виждал с д–р Лий, вярата му в по-възрастни и чуждестранни лекари беше пуснала дълбоки корени.

Д–р Хайн намести очилата си и стана.

— Убеден съм, че всеки момент на забавяне означава опасност за живота му, докато операцията е без какъвто и да било риск — каза той бързо. Много време беше изтекло, откакто той не беше казвал думата си в някоя важна консултация. — Аз не можех да попреча на моите колеги да направят на пациента една инжекция, която замъгли донякъде картината, но диагнозата е сигурна.

— Ако е така, ние трябва да пренесем баща ми в болницата — ако е необходимо, насила — реши Юцинг. Той отиде на телефона, за да нареди носачите на носилката от болничната кола да се качат горе.

Докато говореше, вратата се отвори и Лиу влезе подир секретаря, последван от срамежлива дребна фигура в тясна зелена дреха.

Това беше Мейлан. Юцинг беше изпратил секретаря да я доведе, понеже баща му беше загрижен тя да бъде под защитения покрив на хотел „Шанхай“. Тя прекрачи прага със сведени очи, а сестра й Чинлиу отиде бързо при нея и я хвана за раменете. Юцинг остави слушалката. Дори в този страшен и възбуден час, когато животът на баща му беше сложен на карта, той видя с вътрешно възхищение и радост колко красива беше Мейлан и колко желана в своята изкусна безпомощност. Пърл стоеше до д–р Хайн с ръце в джобовете на жакета. Тя изглеждаше така, сякаш й беше студено.

— Пърл — каза Юцинг на жена си, — това е Мейлан. Ще бъдеш ли така добра да я поздравиш с добре дошла? Тя се бои от теб — добави той на английски.

— Яла ли си, Мейлан? — каза Пърл механично. Това беше поздравът на простите хора.

— Благодаря, яла съм — отговори Мейлан.

„Ще трябва да се разведа, помисли си Пърл. Опитът пропадна. Не подхождам на Китай.“ Безкрайната верига отчаяни усилия и почти незабележимите успехи, които съставляваха живота й в тази страна, минаха пред очите й. А сега и войната отгоре на всичко. За да се хареса на Юцинг, тя се беше трудила; за него беше дошла тук. Тя гледаше изпод вежди наложницата. Беше много млада и много красива, но това не беше красота на човешко същество, което мисли, знае и се бори; това беше красота на цвете, вегетативна и без собствен живот. „Трябва да получа развод и да се върна в Америка“, помисли си още веднъж Пърл, изпитвайки още по-силна болка, отколкото преди. Но когато си помисли за Китайския град в Ню Йорк, за свития живот в малкото негови улички, за неговите ограничения и остракизъм, тя разбра, че мястото й също не беше там. Тя отиде при прозореца, отвори го и погледна навън, но не видя нищо.

Д–р Хайн хвърли поглед към електрическия часовник. Девет и пет минути.

— Губим час след час — каза той нервно, защото беше свикнал на тревожната бързина, с която се третираха в Европа случаи на живот и смърт. Никога китайците не му бяха изглеждали тъй чужди, като тази сутрин.

— Ще се опитам да го убедя — каза Юцинг и се върна в спалнята.

Телефонът иззвъня пак, секретарят д–р Чай отиде при него.

— Вас викат, д–р Хайн — каза той. — Някоя си мисис Ръсел желае да говори с вас.

— С мен? — каза докторът, като тръгна към малката масичка, на която стоеше телефонът. — Какво иска от мен?

Когато вдигна слушалката, откъм спалнята се разнесе рев като от голямо, неукротимо животно. Това беше старият Чанг, който отказваше да бъде отведен в болница. Гласът му беше тъй висок и тъй смайващо силен, че д–р Хайн не можеше да разбере и дума от това, което слушаше на телефона, и трябваше да пита на два пъти.

— Простете, тук е тъй шумно. Не разбирам. Какво казахте? Моля, повторете още веднъж, мисис Ръсел.

Той слушаше със зяпнала уста. Нагласи по-добре очилата си.

— Идвам — каза той и остави слушалката.

XVIII

Франк Тейлър беше нагласил будилника за седем часа поради неясното чувство, че би трябвало в деня на сватбата си сутринта да стане по-рано, отколкото обикновено. Но когато започна звънтенето и съскането, той грабна неприятния апарат, без да си отвори очите и го пъхна под възглавницата си; но понеже беше казал на Ах Синфу да му донесе сутринния чай в седем, нямаше полза от това. Ах Синфу се яви, дръпна завесите, пораздрънка чашите и чинийките, сложи на пода блестящо белите, току-що почистени обувки и пусна душа в банята.

— Господар много голямо щастлив. Ах Синфу много голямо щастлив. Миси много голямо щастлива — казваше той, изразявайки своите благопожелания с очаквателна усмивка.

Франк стана, изпи първата чаша чай с още затворени очи и се пробуди напълно едва при втората. Той мина в стаята на Морис, но репортерът и тази нощ не се беше прибирал. Гмурна се под душа и излезе оттам пеещ. Ах Синфу стоеше готов с пешкир, за да го избърше. През това време Франк му даваше последните си нареждания. Трябваше да бъдат стегнати куфарите, жилището трябваше да бъде предадено в ред и два костюма трябваше да бъдат изпратени в перачницата. Освен това Франк беше обещал, че Ах Синфу ще помага в сервирането на сватбената закуска, която мисис Б. С. даваше в тяхна чест. Това, което не можеше да влезе в главата на Ах Синфу, беше фактът, че господарят му щеше да спи следващата нощ в хотел „Шанхай“, понеже новото жилище щеше да бъде освободено чак на сутринта на петнадесети.

— Не може господар намери къща? — питаше той постоянно, а Франк отговаряше с растящо нетърпение:

— Не мога да направя това, сави, не мога направя. Утре мога направя. Днес не мога.

Точно когато Ах Синфу със замислен вид отиде да почисти приборите за чая, телефонът в съседната стая иззвъня. Рут — помисли си Франк мигновено и сега за пръв път той си опомни за нея, след като се беше събудил. Женитбата беше гъсталак от формалности, в който хората изчезваха напълно. Той отиде полуоблечен при телефона.

— Добро утро, мъничка — извика той в телефона. — Как е Конфуций? Току-що ти изпратих телеграма, в която ти съобщавам, че съм променил намеренията си.

Глупости от този род бяха най-лесният начин за прехвърляне мост над бездната, която се беше отворила между него и Рут, широка и дълбока като Голямата клисура.

— Съжалявал! — чу той в телефона, — тук не е Рут, тук е Хелен.

— О — каза Франк и се окопити. — Хелен… добро утро, Хелен. Аз мислех, че днес заминавате…

— Багажът ми е на борда — каза тя. — Параходът ще отплува в един. Много съжалявам, Франк, че ви безпокоя, но не знам какво да правя. Вие трябва да дойдете. Трябва да ми помогнете.

Франк подържа слушалката притисната до ухото си, без да отговори.

— Аз… вие знаете… аз съм доста зает днес — каза той, когато мълчанието трябваше да бъде нарушено.

— Зная, зная, Франк. Ужасно съжалявам, но нямам другиго освен вас. Касае се за Боби — той изчезна. Вие трябва да ми помогнете — продължаваше нейният глас.

— Какво искате да кажете — изчезнал? — попита Франк с учудване. — Какво искате да кажете с това, Хелен?

— Елате, моля, Франк, елате в хотела. Не мога да ви обясня по телефона. От половин час се опитвам — толкова трудно е да получи човек връзка, а и не зная колко души може да подслушват — продължаваше гласът.

Действително имаше постоянни шумове и звънтене, които придружаваха думите на Хелен. Франк помисли още един миг.

— Добре. Ще дойда. Не се безпокойте, мила — каза той. Беше преизпълнен до задушаване с добри и благородни инстинкти.

— Благодаря ви. Аз си знаех… сър Галахад — каза телефонът с усилие за лека шеговитост.

Като окачи слушалката, Франк измърмори няколко проклятия. Все пак неподходяща радост пропълзя в сърцето му при изгледа да види още веднъж Хелен. Раздялата при асансьора миналата нощ беше оставила след себе си отвратително впечатление. Свършено. Ликвидирано. Проклятието се състоеше в това, че не беше свършено и ликвидирано и че работата не спираше в момента, в който човек искаше да спре. Свършено? Глупости. И все пак — свършено. „Мога да се обръсна по-късно“, помисли си той, като завърши бързо обличането си.

Понеже беше само на три блока от хотела, той не взе рикша, а тръгна пеш и като вървеше, вдишваше дълбоко свежия въздух и от време на време си подсвирваше. Това беше невинен начин да се опита да убеди себе си, че Хелениният зов за помощ не го вълнува. Беше рано, повечето от магазините бяха още затворени. Той се поколеба, когато стигна до колонадата, след това бързо отиде пред помещенията на филмовото и фото дружество „Еос“. Питърс, момчето от магазина, чиято служба започваше в седем и половина, се виждаше вече в мрачината вътре, като бършеше сънено стъклените шкафове, в които бяха изложени фотографски апарати. Франк хвърли поглед към витрината, където в този ранен час се въртяха непрекъснато силно увеличени цветни снимки. Някои от тях беше направил той самият и както винаги, и сега изпитваше суетна гордост от новия цветен еосфилм „Колосан“, който даваше такива изненадващо добри снимки. Поколеба се още миг, след това започна да бърше още по-бързо. Франк отиде на телефона и позвъни на Рут в стаята й.

— Добре, добре — каза той, когато на момента бе свързан. — Мъничка — каза той, — не забравяй, че днес е сватбеният ти ден. Измий си хубаво ушите и бъди добро момиче. Аз имам да свърша още една–две спешни работи, преди да заемем мястото си на електрическия стол. След това ще дойда да те взема. Целувка на Конфуций. До скоро виждане!

Той затвори телефона, постоя малко до него, започна да си подсвирква пак.

— Четиридесетте пакета на Сто и шестнадесетте трябва да бъдат опаковани днес за Съчоу — каза той на Питърс.

— Слушам, мистър Тай-ло — каза момчето, като се ухили.

— Мистър Б. С. и аз няма да бъдем днес тук, мистър Чанг ще се грижи за всичко — добави Франк. — Аз съм му оставил бележка за всичко.

Той даде на момчето списък и хвърли поглед в чекмеджето, където лежаха проявените филми, спретнато опаковани в обвивна хартия, на която беше отпечатана неговата снимка на Лунгуанската пагода със самолета над нея.

— Защо правиш такива гримаси? — попита той момчето.

Питърс се мъчеше да изкаже поздравления, които не беше в състояние да предаде на английски. Преди да ги произнесе, Франк беше вече на вратата. Той въздъхна, когато напусна магазина, за да иде при Хелен. Магазинът не беше рай, това беше положително, но той беше негов дом. Франк влезе в хотела през задния вход, прекоси сводестата зала и взе втория асансьор за шестнадесетия етаж.

Гърдите му бяха свити, когато почука на стая №1678. Понеже не му отговориха, той натисна дръжката и влезе в Ръселовия салон, където лампите бяха запалени, а тежките завеси — спуснати, така че той като че ли влизаше от дневната светлина обратно в нощта. Хелен веднага излезе от спалнята си, вратата на която остави отворена. Тя не беше — както Франк неясно се боеше или се надяваше — неглиже, а облечена за път в жакет и пола от бяла шантунгова коприна.

— Благодаря ви, Франк — каза тя, като му подаде ръка. — Знаех, че няма да ме оставите в това безпомощно състояние. — Тя отиде при прозореца и разтвори завесите. — Какво ще поръчате за закуска? Чай? Кафе? Яйца?

— Кафе и две рохки яйца — промълви Франк, когато тя отиде на телефона да се обади на етажния келнер. Франк се чувстваше крайно глупаво. Беше очаквал друго — сам той не знаеше какво точно. Хелен, обляна в сълзи, отчаяна, безпомощна, молеща го за съвет и разчитаща на неговата сила, ридаеща на рамото му. — И препечен хляб — каза той.

— Работата стои така — каза Хелен, като седна срещу него пред огнището. — Параходът заминава в един часа днес по обяд. Снощи изпратих Потър и Кларксън с багажа да идат на парахода, за да могат да наредят малко по-удобно кабините. Параходите са ужасно нещо, не мислите ли? Но Боби не се е връщал. Той изчезна по-миналата нощ и аз не зная къде за Бога да го търся. Видите ли, не се е връщал две нощи. Не мога да оставя британската колония да се наслаждава на скандал, след като ние сме заминали. Какво да правя?

— Нямате ли представа къде може да е отишъл? — попита Франк.

— Да, ако искате да го наречете представа. Той излезе от бара с оня малкия пианист. Струва ми се, че двамата са отишли за опиум. Но нямам идея къде именно може да са отишли.

Франк се засмя нервно.

— Има четири хиляди опиумни вертепа в града при най-елементарно пресмятане — каза той. — Кажете ми, пианистът също ли е изчезнал?

— Да — каза Хелен. — Разпитах. Мислите ли, че има някаква опасност по тези места? Може ли да се е случило нещо на Боби?

Тези думи бяха казани с намерение да звучат загрижено, но звучаха с надежда. Франк беше твърде зает с мислите си, за да забележи това.

— Не бихте ли искала да уведомите международната полиция? Това би било най-доброто. Вярвам, че тези хора са дискретни — каза той.

Макар че цялата тази работа му беше дълбоко противна и той не изпитваше охота да бъде въвлечен в тъмните и безвкусни дела на Ръселови, все пак Франк не беше в състояние да се противостои на неизбежното възбуждение и очарование, предизвикани само от вида на Хелен, от Хелениното присъствие, от гласа й, от движенията, от начина, по който отмяташе назад косата си или кръстосваше краката си.

— Това трябва да е някаква химическа реакция — каза той гласно.

— Какво? — попита Хелен в изненада.

— Какво е това ли? Какво казахте? — попита той в отговор.

— Какво трябва да е някаква химическа реакция? — попита тя усмихната.

Франк не знаеше, че беше изрекъл тези думи гласно.

— Вие знаете много добре — каза той почти грубо.

— По психология — нула — отвърна тя.

Почука се и келнерът вкара масичката със закуската и я постави между тях.

— Добро утро, Гастон — каза Хелен. — Благодаря, ние сами ще си сервираме.

Гастон с обиден вид отстъпи сребърните канички и ролките масло, които се гушеха между натрошен лед и блестяха като рози в роса.

— Благодаря, Гастон. Ще позвъня, ако имам нужда от вас — каза Хелен, когато Гастон не се помръдна, за да ги остави сами. Ревнува — помисли си тя с удоволствие. Откакто беше успяла да прилъже Франк да дойде в тази стая, в гърлото й неукротимо се надигаше голям, триумфиращ пристъп на смях. Тя го гледаше, той беше тук, беше при нея. Той се занимаваше с цигарата си и изглеждаше мрачен, бедният момък.

Изразителният поглед на келнера първо отвори очите на Франк за компрометиращия характер на положението му; закуска за двама, а съпругът загубен.

— Много съжалявам, мисис Ръсел, че не можете да дойдете на сватбата ми — каза той твърде високо и бързо, с надеждата, че келнерът ще може да чуе тези думи, преди да е затворил вратата след себе си.

— Ах вие, малък Бабит! — каза Хелен нежно и подигравателно и стана, за да му налее кафето. За да направи това, тя заобиколи масичката и застана зад Франк.

Той бързо изпи чаша ледена вода.

— Не е този начинът, по който можете да намерите съпруга си — каза той строго. — Трябва да позвъня на Морис, може би е в клуба. Може той да ви подскаже нещо.

Той прекоси, отиде при телефона и упорито се мъчи в продължение на няколко минути да получи връзка.

— Е? — попита Хелен, когато той остави слушалката с проклятие.

— Телефонистът в клуба ще ми позвъни пак, ако може да получи връзка — каза той, като застана до прозореца.

— Закуската ви, Франк — каза Хелен любезно.

— Благодаря. Не съм гладен — отвърна той. Той пак обмисляше работата. — Защо не идете просто на парахода и не заминете, както е уговорено? — попита той. — Това е най-доброто, което можете да направите, по мое мнение. Ако мъжът ви не се върне, това си е негова работа. Може би той ще иде напрано на парахода. Какво мислите?

Хелен стоеше при камината и го гледаше.

— С какво нетърпение гледате да се отървете от мен, Франк! — беше всичко, което каза тя.

Той започна да търка една о друга дланите си. Те се бяха овлажнили и той пак изпитваше онова нервно чувство, че ръцете му са мръсни.

— Извинете, мога ли да измия някъде ръцете си? — попита той.

Тя кимна с брадичка към отворената врата на спалнята. Въздухът там беше напоен с Хелениния парфюм, макар че прозорците бяха широко разтворени. Широкото легло беше разхвърляно. Франк премина бавно, сякаш през пламтящ огън и влезе в банята; огледа се наоколо за сапун и намери малко парче от хотелския сапун в хартия; отвори крана и започна да мие ръцете си с чувство на облекчение. Когато бършеше ръцете си, той гледаше, без да мисли, мокрите следи от Хеленините боси нозе по покрития със сини плочки под. Леките отпечатъци бяха тъй фино заоблени и извити, сякаш и най-малката следа от жената носеше отпечатъка на нейната красота. Франк се усмихна при вида на следите от нозете й и на видението на нейната голота, което се издигаше от тях. Когато остави пешкира и се обърна да излезе от банята с чисти, хладни ръце, той видя, че Хелен стоеше зад него.

Винаги досега мъжът беше неин неприятел, който трябваше да бъде победен и завладян с изненада. Тя безпощадно познаваше белезите, които издават слабостта на мъжа. Играта на мускулите на брадичката и на вените на слепите очи, внезапна бледност, студени устни, треперещи ноздри, пресипнал глас. Франк можеше да й пожелава щастливо пътуване и да й казва колкото си иска конвенционални неща — тя знаеше какво беше състоянието, в което се намираше той.

Той сложи пешкира, обърна се — Хелен беше зад него. В следващия момент те бяха в буйна, страстна и безумна прегръдка, която запълваше целия свят и не оставяше място за нищо друго. Когато се отпуснаха на леглото прегърнати, един или два пъти прозорците потрепериха слабо, а малко по-късно жълтите ивици от слънцето на пода побледняха и буреносни облаци се струпаха и затъмниха небето. Хелен първа се измъкна от дъгоцветното очарование, в което бяха потънали.

— Като в някоя джунгла — каза тя меко.

Франк се изправи и седна. Прозорците пак издрънчаха.

— Започнала е, мисля — каза Франк.

— Какво е започнало? — попита тя.

— Бомбардировката — каза той.

Тя го погледна изпитателно и разсеяно и се усмихна слабо над грижата, която той полагаше, за да приглажда косата си. Има моменти, които са вродени в човека и се повтарят у всички хора при еднакви положения. Тя извади от джобчето си носната си кърпичка и я притисна на устните си. Няколко капки кръв обагриха ленения плат.

— Какво сега? — попита Франк.

— Сега ни трябва една бомба — да ни удари и да ни отнесе — каза Хелен почти припевно.

— Защо именно сега? — попита Франк, макар да знаеше отговора.

— Никога не можем да бъдем по-щастливи, отколкото сме сега — каза Хелен.

Те още седяха на широкото и разхвърляно легло. Бяха се целували — нищо повече.

— Може да бъде още много по-красиво — каза Франк с копнеж.

Хелен плъзна по устните му в странна милувка върховете на пръстите си.

— Франк — каза тя, — вие знаете, че не можете да се ожените. Вие знаете това.

Сега беше ред на Франк да пожелае бомба.

— Какво да правя? — питаше се той, и Хелен, и стените на тази чужда стая. — Какво да правя?

— Ако аз изоставя всичко, ще направите ли и вие същото? — каза Хелен задъхано.

Тя не се разбираше, но беше дошла до състояние, когато е готова да изостави всичко заради нещо, чието съществуване винаги беше отричала: любовта.

— И тогава? — попита Франк. — Искате ли да влачите със себе си по света един безработен химик? Смея да кажа, че вие харчите на месец за парфюм повече, отколкото аз — за една година.

— Не бъдете толкова практичен — каза Хелен укорително. — Ако ние държим един на друг, вие ще станете богат и практичен — всичко, каквото желаете. Вие ще направите някое голямо откритие — пластичен филм например. Трябва само да бъдете изваден от себе си. Вие живеете твърде тесногръдо, у вас има много повече, отколкото си мислят хората, но аз ви познавам, аз ви познавам по-добре, отколкото се познавате сам вие. Ако държим един на друг…

Тя прекъсна и се ослуша.

— Това не са бомби — каза Франк.

Тя сложи ръката си на устата му. Вратата на съседната стая се отвори и вътре се затътриха крака.

— Боби! — казаха устните на Хелен беззвучно.

През последните двадесет минути Франк беше напълно забравил за съществуването на Боби Ръсел.

Хелен се освободи и като се спусна към огледалото, хвърли поглед върху белия си жакет и пола от шантунгова коприна. Тя бързо свали жакета си и навлече едно кимоно. Франк виждаше бродираните върху черен фон пеперуди по-ясно, отколкото беше виждал каквото и да било досега в живота му. Между това мъжът й мърмореше и бърбореше нещо из салона.

— Хелен! — извика той по едно време и почука на вратата.

В същия момент Хелен се озова при вратата и завъртя ключа в ключалката.

— Да, Боби? — извика тя. — Тъкмо се обличам. Иди в стаята си, Боби.

Франк още седеше на леглото. Хелен му се усмихна успокоително.

— Дявол да те вземе, отвори вратата! — крещеше Боби отвън. — Дявол да те вземе, дявол да те вземе!

Той така ритна вратата, че стъкълцата по тоалетката иззвънтяха. Хелен хвърли умолителен поглед към Франк и посочи към банята. Всичко беше като лош сън, но съдържаше и момент на комичност. Той се вмъкна бързо в банята. Остави вратата притворена.

— Не разрушавай този скъп хотел — чу той Хелен да казва на мъжа си от другата страна на стаята, но тя не пусна Боби да влезе. Изтласка го обратно в салона.

— Къде беше досега за бога? Точно се канех да се обадя на полицията, за да те търся — каза тя с враждебен тон.

Но Боби не беше в настроение да бъде укротен.

— В рая — каза той. — В рая, милейди. Съвсем долу в райската мръсотия, където винаги казваш, че ми е мястото.

— Не бъди смешен, Боби — каза Хелен. — Иди да се облечеш. Трябва да идем на парахода.

От банята Франк можеше да чува всичко, каквото се говореше. Той откри, че имаше друга врата за излизане от нея, вероятно към коридора. Опита дръжката. Вратата беше заключена и не се виждаше никакъв ключ. Той отвори малко по-широко вратата към Хеленината спалня и се ослуша. Това беше най-неудобното положение, в което се беше оказвал той през живота си. Мина му наум за онази нощ, когато детективът го беше заловил с малката филмова проститутка — задушния въздух, измитата от дъжда улица и неговия смъртен страх. Но това сега беше много по-лошо. „Моят сватбен ден, мислеше си той свирепо; това просто го караше да се смее. Но сега никога не мога да се оженя, всичко е свършено“, помисли си той, като седна на бяло боядисания стол до ваната.

През това време в салона оттатък се караха. Боби беше открил масичката със сервирана за двама закуска и в буйното и агресивно състояние, в което изглеждаше, че го е хвърлило голямото количество опиум, той нямаше намерение да остави това току-така.

— Какво е това? — чуваше го Франк да реве. — Какво означава това? Ти си имала любовник тук. Отравяш ме със спиртни напитки и опиум, за да можеш да имаш време за твоите мръсни истории. Но ти грешиш, блуднице. Аз те извадих от калта, а ти се държиш като… Кой беше той? Гастон ли? Етажният келнер? На него ли си правила мили очи или на някой смърдящ китаец? Говори или ще…

Хелениният хладен глас го прекъсна със спокойно самообладание.

Франк неволно опипа брадичката си. Непосредствено след това се чу трясък от строшена чиния. Боби беше преобърнал масичката с елегантния сервиз за закуска и се беше нахвърлил върху жена си. Франк остави всяка дискретност и се отправи към вратата. Сега не се чуваше нищо друго освен шум от задъхано дишане.

— Остави ме, ти си луд! — казваше Хелен задъхано.

Удари, стенания, писък на Хелен. Франк сграбчи дръжката на вратата. Стенанията бяха станали по-слаби, чуваше се глух звук от повтарящи се удари.

— Франк! Помощ! — изпищя Хелен.

Франк се втурна в стаята. Той видя всичко със светкавичен поглед, сякаш цял беше очи. Хелен лежеше на пода, Боби беше коленичил върху нея; лицето му беше отпуснато и идиотско, но въпреки това разкривено от ярост. Една капка слюнка капна върху Хелен от течащата му долна уста, а той с двете си ръце непрестанно удряше главата й в пода. Около тях подът беше осеян със строшена стъклария, жълто петно имаше на камината, където се беше разбило едно яйце, а на корниза отгоре седеше малкият Буда, гледайки с глупава невъзмутимост.

— Боби! — извика Франк.

Човекът веднага отпусна жена си и олюлявайки се на краката си, с крясък се отправи към Франк. Юмрукът на Франк го улучи право в лицето и Боби се строполи. Франк започна да разтърква кокалчетата на ръката си. Хелен седна и оправи разкъсаното си кимоно. Лицето и устата й горяха, очите й — също.

— Благодаря ви, сър Галахад — каза тя беззвучно, но с усмивка. — Този път беше… опасно.

Франк й помогна да стане от пода и започна да я гали.

— Всичко това стана заради мен — каза той. Неговият глас също беше кух.

Тя запечата с бърза и бегла целувка върху кървящите стави на ръката му.

— Да не сте бил шампион по борба? — попита тя, смеейки се.

Тогава Франк се приведе над простряния Боби, който имаше слисаната усмивка на човек, получил нокаут.

— Сега за втори път му давате да разбере — каза тя. Лицето на Боби потрепери, но той не се съвзе. — Сега трябва да ми помогнете — каза Хелен.

Тя подложи ръцете си под раменете на Боби, за да го извлече от стаята.

— Къде ще го поставите? — попита Франк.

— В спалнята му. Там може да се съвземе — каза Хелен.

Франк го хвана за краката, като хвърли поглед към мръсотията по бялото му вечерно сако, и двамата го извлякоха. Те го сложиха на ниската софа в спалнята му. Леглото му беше непокътнато. Предвидливият Потър беше сложил върху юргана чист бял костюм и всичко друго необходимо. Завесите бяха спуснати, а лампите — запалени — не само на нощната масичка, но и в средата на тавана. Явно беше, че всичко е оставено точно така, както е било наредено за идването на Боби миналата вечер. След като го бяха сложили така, като че беше чувал, той промълви неразбираемо нещо, но не се съвзе. Франк можа добре да разбере погледа на погнуса, с който Хелен наблюдаваше съпруга си, преди двамата да напуснат стаята.

— Гастон ще бъде изненадан — каза Хелен, като гледаше строшените чинии и чаши в салона. — Той ни смяташе за хора от високо качество. Сега ще започне да храни съмнение относно превъзходството на английската аристокрация.

Франк се възхищаваше от Хелениното самообладание и равновесие. Самият той още се чувстваше задъхан и смутен. Единствената му утеха беше физическото удоволствие, което изпитва всеки човек, който е повалил с нокаут някой противник. Тя нави широките ръкави на кимоното си и разгледа бронзовата кожа на ръцете си.

— Виждате какво е — каза тя. — Откакто съм се омъжила за Боби, не е имало никога нито ден, когато да не съм била малтретирана.

Франк хвана ръката й и започна да я целува навсякъде, където кожата беше започнала да изменя цвета си. С вдигнати вежди Хелен гледаше неговия красив мургав врат и тъмната хавайска коса, в които първо се беше влюбила.

— Сега ли виждате, че трябва да се измъкнете от този ужасен живот? — каза тя кротко.

Франк само кимна, както се навеждаше над ръката й. Досега той не подозираше, че на света има толкова много любов.

— Жалко, че пуснах Потър да си иде — каза тя, смеейки се спокойно. — Той има голяма практика в разчистването на купища парчетии.

Тя леко се освободи и позвъни за камериера — момчето китайче. То веднага дойде с вежливо покашляне и с почукване на вратата, и влезе в стаята, влачейки крака в памучните си обувки. Хелен само посочи. Момчето се усмихна, изчезна и пак се върна с покривка, в която събра счупените парчета и отново изчезна, все още усмихвайки се. През това време Франк стоеше до прозореца и гледаше навън към облаците, които предвещаваха буря.

— Време е да вървя — каза той нерешително, като се обърна към стаята.

— Сега? Сериозно ли казвате това? Не можете да ме оставите сега сама с Боби. Ако той дойде на себе си… — каза тя и остави недовършено изречението. — Ние трябва да говорим с него — каза тя.

Франк въздъхна от дъното на душата си. Това, че трябваше да говори с Боби, му изглеждаше неизбежно, но той съвсем не знаеше какво трябва да каже. Хелен отиде при него; нейното разкъсано кимоно се разтваряше на гърдите й. Франк забеляза, че тя беше опалена до бронзово в предизвикателен контраст с червената си коса. Но щом обви ръцете си около шията му, всичко избледня. Той остана безпомощно там, където си беше, когато с пръст на устните тя се вмъкна на пръсти в спалнята на Боби.

Отиде право при софата, на която лежеше мъжът й. Главата на Боби се беше обърнала настрана и той дишаше правилно, със слаб звук при всяко вдишване. Устата му беше отворена, брадичката — увиснала, и малки мехурчета от пяна се появяваха всеки път, когато издишваше. Хелен запали още една от тези розови като бебешки панделки лампи в стаята със спуснатите завеси и погледна безжалостно и отблизо лицето му. То беше бледо, хлътнало, покрито с лунички, които на места се сливаха в големи кафяви петна. Облеклото му беше мръсно и миришеше на мръсотия — на острата, воняща мръсотия на онези места, където вероятно беше прекарал последните две нощи. По-отвратителен от труп, помисли си Хелен. Тя се вслуша в дишането му. Високият правилен звук при дишането му звучеше сякаш имаше затруднение в дишането. Тя сложи едната си ръка на гърдите му, за да усети ударите на сърцето му. То продължаваше да бие — това жалко сърце. Тя отдръпна ръка, защото самото докосване до него я изпълваше с погнуса. Беше коленичила на пода до софата, за да го разгледа. След това се изправи и се огледа безцелно в стаята. Отиде тихо до леглото и взе възглавницата, която беше облечена в чист калъф. Името „Хотел Шанхай“ беше бродирано върху ленения плат. Тя не изпускаше от очи нито за миг съпруга си, своя спящ или изпаднал в безсъзнание съпруг, когато се връщаше обратно при него с възглавницата в ръце. Поколеба се секунда, след това коленичи пак до ниската софа и притисна с всички сили възглавницата върху лицето му.

Отначало той не прояви никаква съпротива, но след това ръцете му започнаха да се размахват във въздуха. Хелен се отпусна с цялата си тежест върху възглавницата. Ръцете на Боби сграбчиха кимоното й, той сгъна нагоре коленете си и започна да ги свива и отпуща спазматично и гротесково. Тя не знаеше колко продължи това, докато той престана да се движи. Пръстите му се отпуснаха и разхлабиха. Без да намалява натиска върху възглавницата, тя постави пак едната си ръка върху гърдите му.

Сърцето му вече не биеше.

„Никога не съм предполагала, че това е толкова лесно“, помисли си Хелен. Но й беше трудно да отпусне собствените си крайници, защото се бяха схванали. След това, щом дойде в състояние да се движи и да стане, тя се разтрепера силно. Възглавницата беше още върху лицето на Боби, но тя не я притискаше. Няколко минути чуваше собствената си кръв да звънти силно в ушите й; сетне и това заглъхна. Телефонът иззвъня в съседната стая; след това тя чу Франк да отговаря. Това я върна от призрачния и недействителен свят, в който се намираше, обратно в спалнята, където току-що беше задушила мъжа си. Тя отдръпна бавно възглавницата от лицето му. Сложи ухото си до отворената му уста. Не, не излизаше дъх от нея. Като си спомни нещо, което може би беше чела или видяла на филм, тя стана и грабна от тоалетната масичка огледалото за бръснене на Боби и го надвеси над вкочаненото му лице. Не, огледалото не бе замъглено. Тя го остави пак на масичката и пренесе възглавницата обратно на леглото. Сетне размисли секунда над измачканата възглавница и я занесе обратно на софата. Тя вдигна главата му, която сега не беше по-отпусната, а много по-тежка, отколкото е бивала в многото други случаи, когато се беше грижила за Боби при честите му пристъпи на пиянство, и пъхна възглавницата под нея.

Като изгаси лампата на стената, тя видя с досада, че бледото лице на Боби е станало по-тъмно. Луничките изглеждаха подсилени. Тя протегна пръстите си. Отиде в салона, светлината там изглеждаше ослепителна — тя застана на едно място и почака, докато Франк завърши разговора си по телефона.

— Не — казваше той. — Ако това е така, имаш пълно право. Сватбата ще трябва да се отложи. Колко бомби, казваш?… Проклет късмет, но какво можеш да направиш? Ще бъдеш ли в клуба? Искам да те видя. Имам дълъг разговор… Добре, довиждане. Не бъди луд, ако можеш, Алоха.

— Беше Морис — каза той, като остави слушалката. — Казва, че има сражение в Чапей, но той не може да отиде там. Казва, че не може да става и дума днес за сватба. Трябва да ида при Рут и да й кажа. Така ще спечелим време да помислим какво трябва да правим с цялата тази работа. Във всеки случай вие трябва да идете на парахода. Може би аз ще бъда в състояние да дойда в Хонконг за няколко дни. Там също имаме клон.

— Франк — каза Хелен, — Боби е мъртъв.

— Какво? — попита Франк.

— Боби е мъртъв — повтори Хелен.

Едва сега той видя треперещите й устни, видя, че и лицето й се беше изменило и станало почти неузнаваемо.

— Боби е мъртъв — каза тя за трети път.

— Но как… как е възможно това? — попита Франк.

Цялата стая лежеше между тях, бездна, над която беше опънат пищен зелен килим. Буда върху камината не искаше да знае…

— Трябва да се е случило, когато го повалихте на земята. Може би е строшил черепа си — или нещо подобно — шепнеше Хелен откъм другия край.

— Глупости! — каза Франк.

Той се стресна, сви рамене и отиде в съседната стая. Върна се след малко и закрачи безмълвно нагоре–надолу из стаята. Очите на Хелен не го изпущаха ни за секунда.

— В хубава каша се набъркахме — каза той най-сетне. — Доколкото зная, смъртта му е последвала от много пиене или пушене, или ходене по проститутки. Не искам да имам нищо общо с това.

— Да — каза Хелен, почти усмихвайки се на тази проява на мъжка глупост. — Разбира се, че нямате.

— Какво да правим сега? — попита Франк. — Какво да правим сега, бих искал да зная? Какво?

— Да държим един на друг — каза Хелен. Тя се огледа от горе до долу и прекоси бързо стаята. — Извинете, трябва да сменя дрехите си — каза тя, като мина през вратата.

„Да държим един на друг“, мислеше Франк. Това беше по-лошо от земетресение, ураган, експлозии. Беше краят. Главата му беше съвършено празна. Това синьо лице върху бялата възглавница…

Хелен се върна в нова бяла дреха. С жестоко чувство на удоволствие Франк позна, че това е дрехата, с която я беше видял за пръв път извън града, при лунгуанската пагода. Тя се беше измъкнала тогава без нито една гънка и неизцапана от вълнуващата се тълпа на прокажените просяци и беше също тъй неизмачкана и неопетнена и сега, когато предполагаше, че той е убил мъжа й. Той погледна часовника на ръката си с безцелния, бегъл жест на човек в отчаяние. Минаваше девет. Беше осем без десет минути, когато той влезе в хотела. Времето беше престанало да има своето абсолютно значение и беше относително, като в сънищата.

Хелен взе телефона.

— Искам да говоря с д–р Хайн — каза тя.

На Франк му мина през ум, че тя говореше с лек чуждестранен акцент; пред собствените му очи и пред собствените му уши тя беше станала друга жена. Хелен не знаеше, че беше твърде изтощена, за да поддържа дисциплината, в която беше живяла своя лъжовен живот. Устните й трепереха, нейният руски произход прозираше. Беше изгубила и контрола над израза на лицето си то изглеждаше буйно и сияещо от радост, която не подхождаше на случая. Забележително беше също, че фигурата, която тя виждаше да се носи пред очите й, не беше фигурата на нейния убит съпруг. Това беше макар и неясно виждана и съставена от отломки, които се разделяха и пак се събираха — фигурата на просяка Гриша, руския просяк пред „Клуба на божурите“.

— Господин докторе — каза Хелен по телефона, моля ви елате веднага. Съпругът ми получи страшен припадък — боя се, че може да стане сериозно…

Франк чу това с изненада. „Но той вече е мъртъв“, помисли си той. Искаше да си иде. „Рут!“ — мислеше той с копнеж. Но остана да стои до прозореца, сякаш беше парализиран; двамата не размениха нито дума, докато не дойде лекарят. Едва в последния момент Хелен каза:

— Оставете всичко на мен. Не казвайте нищо — аз ще спася и двама ни.

След това се чу почукване и старият германски лекар влезе с чантата и очилата си.

XIX

Д–р Хайн изпитваше последиците от своята безсънна нощ, когато влезе в Ръселовия апартамент, защото бдението му над болния китайски банкер, упоритостта на пациента, консултациите с китайските му колеги и със семейството му, постоянно нарастващият брой на роднините, готованковците и наложниците бяха допринесли за изморяването му. В същото време беше буден и изпитваше много по-високо самочувствие, отколкото преди, тъй като това беше действителен случай и работата можеше да стигне дотам, че той да оперира. Това беше сигналът на тръбата, при който старият боен кон наостря уши. Бързото повикване от страна на мисис Ръсел му създаваше неприятно чувство за важна и странна дейност.

— Къде е нашият пациент? — попита той с професионална веселост и последва мисис Ръсел в спалнята. — Пак някоя крайност? — попита той, като остави чантата си. — Ще имате ли добрината да оставите да влезе дневната светлина?

И тогава се разбра, че мистър Ръсел не страдаше от припадък, както беше казала жена му, а беше мъртъв.

— Сърдечен удар? — попита жена му.

Доктор Хайн не отговори. Той прегледа очите, чиито клепки повдигна и спусна, и състоянието на кожата на умрелия човек. Разхлаби вкопчените в софата пръсти и ги прегледа отблизо.

— Извинете — промълви Хелен: тя се беше надявала, че ще издържи, но сега, при това преглеждане на трупа, което ставаше пред очите й, почувства, че всичко около нея се върти и че й прилошава. Тя избяга при Франк в съседната стая и той обгърна разсеяно и безстрастно с ръка рамото й.

След известно време д–р Хайн се върна в салона и с едно небрежно „Добро утро!“ към Франк Тейлър, когото не беше забелязал на влизане в апартамента, седна срещу камината и вкопчи пръстите си.

— Съжалявам, мила госпожо — каза той. — Това сигурно е ужасен удар за вас.

— Много съм ви благодарна, господин докторе, за съчувствието. Това облекчава донякъде удара — каза Хелен.

Франк стоеше зад стола й, вкопчил ръце в облегалото.

— Има само няколко формалности — каза лекарят. — Много бих искал да чуя от вас как се е случило всичко това, преди да съставя смъртния акт. Простете, но това трябва да стане.

— Моето присъствие необходимо ли е? — попита Франк в пристъп на страхливост. Ако можеше само да се махне, да не чува нищо повече, да не вижда нищо повече! Рут — той копнееше за Рут, както безсънният човек копнее за сън.

— Да, трябва да останете тук, Франк. Вие не можете да ме оставите сама сега — каза Хелен с нов твърд акцент.

Франк се поклони.

— Мога ли да използвам телефона? — попита той. Получи връзка със стаята на Рут. — Пипе — каза той. (Това беше едно друго от галените имена на Рут). — Добро утро, Пипс. Лоши новини. Знаеш ли, че са хвърчали гранати? Не чу ли прозорците да дрънчат? Послушай ме, мъничка, ще трябва да отложим сватбата… Да, Морис ми се обади по телефона. Той каза, че е невъзможно да се мине през града. Къде съм ли? В магазина, правя завещанието си. Моля, остани в стаята си, джудженце, обещай ми. Не си подавай дори върха на носа от прозореца. Иначе ще го отнесе някоя граната, а той и без това е твърде мъничък. Ще дойда скоро, веднага щом свърша тук. Чакай ме.

Той сложи обратно слушалката, изтощен от усилието да бъде весел. След това зае отново поста си зад стола на Хелен. Междувременно Хелен беше направила на лекаря описание, което отговаряше на истината в някои точки, но се отклоняваше от нея в други. Франк се ужасяваше, като виждаше как хладно се отнася тя към това. А той беше дошъл тази сутрин при нея, за да й помогне. Беше очаквал сълзи и безпомощност. Идиот, глупак, сър Галахад…

Хелен обясняваше, че Боби не бил се връщал две нощи и че в своята загриженост тя била помолила Франк Тейлър да й помогне; че тогава Боби се появил в онова състояние, което тя била свикнала да нарича припадък и което взимало формата на клаустрофобия, много често сълзи, но обикновено буйстване. С помощта на Франк тя успяла да накара съпруга си да легне на софата и да го успокои малко. Но след това той започнал да стене и да се мъчи да си поеме въздух, борил се, вкопчил се в нея и проявявал всички признаци на човек, който е пред прага на смъртта. Изтичала в ужас на телефона и повикала доктора. Когато се върнала при съпруга си, той лежал неподвижен. Но тя не знаела, че всичко е свършило. Сега, завърши тя, се чувствала съвършено безпомощна, не знаела какво да прави, не знаела какви са тези формалности, за които говорел той, не знаела нищо, нищо…

Д–р Хайн слушаше внимателно и често кимаше утвърдително с глава. Когато Хелен свърши, той каза замислено:

— Това не обяснява какво се е случило в действителност. Има някои неща, които не могат да бъдат свързани. Ще трябва да се направи аутопсия, мисис Ръсел. Съжалявам, но причината за смъртта трябва да бъде установена с положителност.

— Но не е ли сърдечен удар? — попита Хелен. — Какво друго би могло да причини тъй ненадейно смърт?

Доктор Хайн гледаше дланите си и каза:

— Сърдечен удар е само популярното име на процес, който може да има много причини. Удавяне например, задушаване, някои отравяния. Не мога да скрия от вас, че вашият съпруг не прави впечатление на човек, който е умрял спокойно и лесно. Също така той вероятно е бил мъртъв от много по-дълго време, отколкото казвате вие, най-малко двадесет минути. Аз трябва да повикам по телефона д–р Брадли.

— Кой е д–р Брадли? — попита Хелен със слаб глас.

— Д–р Брадли ще направи аутопсията, той е съдебният лекар — каза д–р Хайн. Съветвам ви да уведомите британския консул. Ще са необходими всевъзможни формалности. Съжалявам, мисис Ръсел, но трябва да бъде установено какво се е случило с вашия съпруг, преди той да умре.

— Но аз мога да ви кажа, господин докторе. Той е бил с един ваш сънародник — онзи пианист от бара. Опиум, предполагам. Ще бъде жалко, ако младият човек се е забъркал в някой опиумен скандал, не мислите ли? — каза Хелен изпитателно. По изражението на лекаря тя разбра, че това му се хареса, и обмисли грижливо какво ще каже по-нататък.

— Съжалявам, ако не съм била съвсем прецизна по отношение на точното време на смъртта на Боби. За мен беше страшен удар да го намеря в тези спазми — добави тя. — В такива моменти, както можете да си представите, господин докторе, човек изгубва всяко чувство за време. Може би е бил мъртъв вече, а аз просто не съм знаела.

Д–р Хайн поклати глава. „Нещо не съвпада, мислеше си той, нещо не съвпада.“ Той нямаше предвид нищо особено, само неопределено чувство, до висша степен ненаучно. След безсънната нощ нервите му бяха опънати. Те получаваха някакво предупреждение от необяснимо схванатото и неподвижно положение на още топлото тяло в съседната стая.

— Във всеки случай трябва да позвъня на д–р Брадли и на консулството — каза той упорито. — Такъв е редът.

— Но послушайте ме, господин докторе — каза Хелен бързо. — Моят съпруг е мъртъв и няма да бъде отново възвърнат към живот, ако бъде установено каква специална форма на крайност го е довела до смъртта му. Умирането е в края на краищата частна работа, нали? Защо да се вдига толкова шум и да се намесват и други хора? Бедният Боби няма да стане по-добре. Сърцето му беше слабо и както знаем, той го претоварваше с всевъзможни отрови. — Тя се мъчеше да се усмихва, като продължи по-бавно: — Може да е детинско от моя страна, но тази… тази аутопсия прави нещата тъй ужасни за мен. Не искам моят беден Боби да бъде разрязан, това прави смъртта му тъй призрачна. Моля, моля, господин докторе, помогнете ми да предотвратя това.

— Това е становището на лаиците — каза лекарят. — В аутопсията няма нищо призрачно, тя е чисто и просто наука, мисис Ръсел. Хирургическият нож е също толкова фин инструмент, както и цигулката. Самият аз свиря на цигулка и зная за какво говоря…

Франк се чувстваше все по-зле и по-зле, докато всички тези думи бръмчаха в ушите му. А през цялото време Боби Ръсел лежеше в съседната стая със строшен череп, което този бърборещ стар германец явно съвсем не забелязваше. През цялото време той беше със съзнанието, че Рут го очаква, докато неудържим отлив го отнасяше все по-надалеч от нея. През цялото време коленете му трепереха и в течение на цели минути, в усилието си да контролира тези свои немъжествени и обзети от ужас колене, той забравяше какво се е случило.

— Интересно — чу той сам себе си да казва, когато лекарят беше спрял да говори и беше настъпило мълчание. Това прозвуча съвсем глупаво. Той забелязваше, че Хелен се обляга силно на ръцете му, които се бяха вкопчили в облегалката на стола й. Лекарят седеше с гръб към светлината и половината от стаята се отразяваше в очилата му. Веждите му бяха вдигнати нагоре до бръчките на челото му, широкият му нос беше надупчен от широки пори. Франк виждаше всичко това неясно, то не му харесваше и той си мислеше: този евреин…

— Може да сте прав — каза Хелен, — но все пак аз мисля…

Гръм, подобен на гръмотевица, сякаш разцепи света. Стъклата на един прозорец, който беше затворен, се пръснаха, стената затрепери, въздухът натисна тъпанчетата на ушите им и те изпитаха болка.

— Бомби! — каза д-р Хайн с побелели устни. Той не се боеше, но това му напомни за Голямата война и сърцето му пропусна един такт. — Човек бързо свиква с тях. След известно време вече не ги чувате, както е с трамваите — каза той успокоително.

— Няма да бомбардират Международната колония — каза Франк. Странно, експлозията отново беше засилила треперенето на коленете му. „Рут ще се изплаши“, мислеше си той. — Бих искал да ида за един момент при Рут — каза той умолително на Хелен. — Само за да я успокоя.

— Трябва да почакате, докато свършат тези формалности — каза Хелен неумолимо.

Франк разбра с ужас, че беше в ръцете й. „Тя може да прави с мен каквото си иска“, помисли си той и пак се вкопчи с ръцете си в нейния стол. Ръцете му бяха влажни и мръсни, никакво миене не помагаше.

— Навън валят бомби, а ние се караме тук за формалности — започна Хелен коварно. — Искам да ви помоля, господин докторе, да вземете под съображение английската психология. Ние сме лицемерни, както знае цял свят, и мислим за всеки скандал в Шанхай, където престижът на англичаните стои толкова високо. Може би не знаете, че братът на бедния Боби е член на английската Камара на общините, а какво ли не може да открие тази аутопсия? Че бедният Боби е бил в места, където не е трябвало да ходи, и че е пил и е пушил неща, които са забранени. Защо да не го оставим спокойно в крематориума, без да очерняме името му? Аз съм негова вдовица и само аз съм отговорна пред семейството му. Аз трябва да пазя семейното име, господин докторе.

Тя чувстваше, че сега е в добра форма. Несъзнателно почна да кърши ръце, макар че още пазеше усещането за борещото се тяло, усещане, от което тя не можеше да се освободи. Още не беше абсолютно сигурна, че Боби е умрял веднъж завинаги. В дъното на душата й се таеше студеният и ужасен страх, че той може ненадейно да влезе през вратата на спалнята като жив.

Колкото повече говореше тя, толкова по-малко вярваше д–р Хайн на онова, което казваше. „Нещо тук не е така, мислеше си той, нещо не се връзва.“ Хелен беше в недоумение от израза на лицето му и сетне каза:

— Смея да кажа, че ме мислите за безсърдечна, защото не плача. Но вие знаете някои от обстоятелствата. Плакала съм толкова много през своя брачен живот, че не са ми останали сълзи. Всичко, каквото мога да направя сега, е да избегна един скандал.

— Убеден съм, че британските власти ще направят всичко, което е по силите им, за да ви помогнат в това отношение — каза д–р Хайн. — Това ще бъде толкова в интереса на британската колония, колкото и във ваш интерес.

Д–р Хайн стана и сложи инструментите обратно в чантата си. Той гореше от нетърпение да си иде. Ръсел беше мъртъв. Чанг беше още жив и трябваше да бъде опериран. Лекарят искаше да се върне към своя по-належащ случай. Хелен му пречеше.

— Почакайте един момент, господин докторе — каза тя бързо. — Нека погледнем на този въпрос под друг ъгъл. Каква може да е била причината, която е довела до спирането на болното сърце на мъжа ми, това е въпрос напълно безразличен за вас, предполагам. По всяка вероятност това е опиумът. Но за мен — и за неговото семейство — от извънредно значение е да му се припише почтена смърт, дори ако неговият живот е бил безславен. Направете ни тази услуга и подпишете смъртния акт, като отдадете смъртта му на сърдечен порок, да речем, и ми спестете по този начин всички усложнения, които няма да доведат до нищо. Ако съм ви разбрала правилно, вие искате да кажете, че трябва да се направи аутопсия на внезапен сърдечен удар, но не и в случай на хронически сърдечен порок, който накрая се е оказал смъртоносен. Е добре тогава, сам вие казахте преди няколко дни, че сърцето на Боби не е съвсем здраво. Аз не ви моля за нищо, което е нередно, а само за едно малко зачитане. Не зная дали парите имат някакво значение за вас, но понеже за нещастие нямам никакви други средства да ви засвидетелствам своята благодарност за вашата доброта… искам да кажа, че с голяма радост бих предоставила на вас самия да назовете цената, която искате, ако бихте направили необходимите формалности, колкото е възможно по-прости.

Хелен гледаше лекаря и забеляза, че ръцете му трепереха, когато постави слушалката обратно на мястото й и затвори чантата си. Тя бързо извади от чекмеджето на масата чекова книжка от банката „Хонконг — Шанхай“ и изписа дългия си изискан подпис в долния десен ъгъл.

— Моля, господин докторе, попълнете го с каквато сума обичате — каза тя, като слагаше късчето хартия на масата и му подаде писалката.

Той поклати глава.

— Не мога да направя това — каза той.

Хелен се усмихна насърчително.

— За каква сума да го напишем? — попита тя, чувствайки се сега много по-сигурна, защото смяташе, че той отстъпва. — Петстотин лири стерлинги?

Тя почака, но той все още клатеше глава. Мадам Тисо й беше разказала всичко за жалката мизерия, в която живееше д–р Хайн, и Хелен предполагаше, че всеки в Шанхай има своя цена.

— Хиляда — каза тя, като започна да увеличава сумата. — Хиляда лири стерлинги за едно неопетнено име. Бедният Боби! — каза тя, като му подаваше чека.

Той не го пое, но и не отказа да го вземе.

— Във всеки случай трябва да дойда пак — каза той нерешително. — Това не зависи само от мен. Ще говоря с д–р Брадли. Ако той се съгласи с моята констатация за сърдечен порок и ако разреши да не се прави аутопсия…

Без да завърши изречението, той си взе чантата и избяга от стаята. Чекът бе оставен да лежи на масата. Хелен се усмихна, като гледаше отдалечаващата се фигура на лекаря.

— Значи това е уредено — каза тя, като въздъхна, когато стъпките му заглъхнаха в коридора.

Тя вдигна лицето си към Франк, който още стоеше зад стола й. Той беше стоял там през цялото време хипнотизиран, парализиран. Това беше по-лошо от най-лошия от всички лоши сънища. А отгоре на всичко небето се покриваше с все по-черни облаци, въздухът беше тежък и пренаситен. Светлината беше обагрена с мрачно жълт цвят, в който Хелениното лице изглеждаше странно строго и светло. Тя се приближи до Франк, а той застана неподвижно, за да не би да се оттегли към стената, както му повеляваше инстинктът му.

— Франк — каза Хелен нежно. — Франк, сега вие ми принадлежите. Аз ви спасих от ада и сега не съществува нищо друго освен нас двамата заедно, завинаги.

Друга бомба експлодира, този път още по-надалеч. Два самолета с черни криле прогърмяха наблизо, точно под тъмните облаци. Хелен хвърли бърз поглед към вратата, зад която лежеше Боби. Но мъртвият човек беше глух и никакви бомби не можеха да го вдигнат вече.

В коридора до асансьора имаше пейка. Д–р Хайн седна на нея да помисли. Той сложи до себе си черната чанта, обори брадичка на гърдите си и сложи ръка върху очите си, както правеше по навик, когато имаше да разрешава някакъв проблем.

Хиляда лири стерлинги, хиляда лири стерлинги. Достатъчно, за да заведат него и Ирена в Америка, да го изведат от това проклето място, да го върнат към живота. Хиляда лири стерлинги. Една година работа и подготовка и Ирена щеше да бъде при него. Хиляда лири стерлинги. Бъдеще, работа, оправдание, единствената надежда, с която живееше. Хиляда лири стерлинги.

Срещу това трябваше да се установи смъртта на един пропаднал пияница, на един нищо не струващ човек, чийто безчестен труп лежеше тук в тази стая. „Работа ли ми е? — мислеше си д–р Хайн, борейки се мрачно срещу своето по-добро Аз. Този човек се беше упоил до смърт, беше умрял поради собствената си глупост. Може би жена му го е отровила, но какво значение има това за мен? Какво значение имат за мен тези хора, какво общо имам аз с тях? Хиляда лири стерлинги — и един умрял човек ще бъде погребан, а останалите живи ще бъдат щастливи и ще се отърват от грижи.“ Той си помисли с радост за Сан Франциско. Неясно си спомняше някои картини в илюстровани списания: хълмове и небостъргачи, заливи и мостове. Почти долавяше в ноздри миризмата на операционната зала. Можеше да види бялата и блестяща светлина върху мястото, което трябваше да бъде оперирано, можеше да почувства напрегнатата и мълчалива дейност, безпогрешната прецизност на ножа в ръката му. „Човек струва толкова, колкото струва работата му, и нито йота повече“, мислеше си той. Сам той без своята работа не беше нищо друго освен безделник, скитник, изкуфял човек. Но с работата си — о, Ирена, Ирена, Ирена…

Той стана и натисна звънеца за асансьора. Усмивката му беше спазъм, защото от дълго време беше изоставил навика да се усмихва. „Не бих могъл да издържа още един месец“, мислеше си той, като се спускаше към приземния етаж.

Той отиде до масата на приемното бюро и помоли да му дадат телефонния указател.

— Трябва ми номерът на д–р Брадли — каза той, като прелистваше страниците.

— Как е Великият стар човек? — попита чиновникът от приемното бюро, мъчейки се да имитира интонацията на китайците.

Хайн го погледна с изненада.

— Кой? — попита той разсеяно. Тогава най-сетне си спомни за състоянието на стария Чанг. — Още не е сигурно — отговори той, като продължаваше да прелиства страниците. „Вероятно, мислеше той, Брадли няма да дойде, докато продължава бомбардировката.“ Установяването на причината на смъртта щеше да бъде предоставено на него и той щеше да състави смъртния акт.

По-младият чиновник гледаше в един регистър.

— Получи се препоръчано писмо за вас, господин докторе — каза той. — Моля, подпишете тука.

Хайн взе писмото и подписа. Беше от Ирена. Той остави указателя отворен на буквата Б, отвори писмото и го прочете там, където си стоеше. Прочете го веднъж, прочете го втори път. Сложи го в джоба си, загледа се пак в указателя, но вместо букви виждаше мравки. Свали си очилата и пак ги сложи — неопределено, в отчаяние. Едва когато прочете писмото трети път, той схвана съдържанието му:

Мили Емануел,

Дълго се колебах да ти напиша това писмо, но то трябва да бъде направено. Мисля, че сигурно подозираш вече какво е неговото съдържание. Ти навярно си чувствал — както чувствах и аз — че през тези три години ние все повече и повече се отчуждавахме един от друг и че сме стигнали до точка, при която не ни е останало нищо общо. Ти пропътува чужди страни и се приспособи към живота там. Аз останах тук и дойдох до положението да разбера, че Германия е единствената страна, в която ми е мястото и в която мога да живея. Стигнах до положението да разбера, че нашият фюрер е прав и се научих да вярвам в него и в Третия райх. Няма нужда да казвам повече.

Печална грешка беше това, че изобщо се оженихме, и за тази грешка ние и двамата заплатихме с кръвта на сърцата си. Зная, че няма да ме ненавиждаш заради усилието ми да изградя върху развалините един живот, който отговаря на моя характер и на моя произход. Желая ти щастие в твоето бъдеще и съм сигурна, че амбицията, интелигентността и приспособимостта на твоята раса ще ти дадат възможност да напреднеш, в която и страна да се намираш.

Заведох дело за развод, което в нашия случай се разрешава от само себе си.

Забрави ме, както и аз се мъча да те забравя.

Ирена.

Това беше писмото — и това беше краят.

„Може би е права, помисли си д–р Хайн. Щях да се продам за хиляда лири стерлинги. Интелигентен и приспособим. Но не съм тъй приспособим, че да си сътруднича с убийците на моя син“, помисли си той в пристъп на жарък, отчаян и необуздан гняв.

— Да ви свържа ли с доктор Брадли, господин докторе? — попита по-младият чиновник.

Д–р Хайн си свали очилата, които бяха запотени.

— Не — каза той. — Промених намерението си. Повикайте сър Хенри Кингсдейл-Смит в Британското консулство. Случи се нещо.

XX

Б. Г. Чанг беше размахвал големите си юмруци и с удивителна упоритост беше отказвал да бъде пренесен в болницата. Понеже китайските лекари се бояха, че възбудата и силните движения ще доведат до фатални резултати, те бяха посъветвали засега да не се постъпва против волята му. Във всеки случай той не можеше да бъде опериран без негово съгласие. След като спечели рунда, буйният пациент отново изпадна в дрямка или в някакво състояние на полусъзнание, от което никой не смееше да го извади. Но скоро той сам се събуди и с голяма нежност посегна към ръцете на сина си. Юцинг бе дълбоко покъртен.

— Спомням си — каза болният човек след малко, — спомням си съвсем ясно деня, когато кака ми сложи за пръв път гребло в ръцете. Много се гордеех с това. Нямах още четири години, защото бях без голяма плитка на главата, а само четири малки, тънки плетенички, в които кака ми беше вплела червена вълна. Това беше началото на зимата. Време за четири палта, а аз нямах нито едно. Кака ме загърна със своето палто, а самата тя се зави с рогозка. Когато умра, ти трябва да бъдеш добър към кака.

— Ти няма да умреш — каза Юцинг, макар да знаеше, че когато духът на болен лети в миналото, това предвещава смърт.

— Виждам всичко това толкова ясно, като че то е в тази стая — каза баща му. — Реката и бързеите. По брега имаше кози. Имаше кози по брега, имаше една стара сива коза с две черни ярета. Струва ми се, че съм живял пет живота, не един — като че ли не съм бил един човек, а пет различни. Това е защото времената се промениха толкова бързо през моя откъс от живота. Иди, синко, и повикай двете си жени.

Юцинг се колебаеше.

— Иди — каза баща му нетърпеливо.

Юцинг излезе.

Между Пърл и Мейлан стоеше цялата дължина на голямата стая. Пърл, с ръце в джобовете и с цигара в уста, говореше сериозно с китайските лекари. Мрачната светлина на заоблаченото небе падаше върху нея през високите прозорци. На другия край на стаята, близо до вратата, Мейлан беше коленичила до сестра си и приличаше на прекършена тръстика или простреляна птица. Юцинг отиде при едната и при другата и ги помоли да идат при постелята на баща му. Пърл тръгна първа, Мейлан се помъкна подир нея. Той не се обръщаше да я погледне, макар с всяка капка на кръвта в тялото си да усещаше нейното присъствие.

— Елате при мен, щерки мои, седнете до леглото ми — каза Чанг по-благо, отколкото синът му беше чувал да говори, когато и да било, и жените седнаха покорно. Чанг, синът, разбра интуитивно, че неговият баща гигант сигурно е печелил сърцата на жените, а не само ги е купувал; за него беше нова мисълта, че Чанг Бо Гум разбираше не само от сила, а и от нежност.

Щом двете жени седнаха до леглото му, Чанг изгледа едната и другата, но не като човек, който е пред прага на смъртта, а като човек, които се наслаждава.

— Има една хубава поговорка: „Грозната жена служи добре в къщата, но на пиршество се предпочита красивата“ — каза той най-сетне. — Моля да ми простиш, жено на моя син, ако не съм те приел с любовта и разбирането, което ти може би заслужаваш. Аз съм глупак, необразован и старомоден човек, който има слаба представа за твоите несъмнено високи качества. Но понеже ти, изглежда, притежаваш здрав разум и силата да господстваш над голям дом, аз предпочитам да говоря на теб, нежели на нея, която доведох само за удоволствие на сина си.

При тези думи Мейлан се сви още, а Пърл едва се сдържа да не се усмихне, защото свекър й очевидно говореше с добри намерения, макар че неговата похвала звучеше по-скоро като обида.

— Щерко — каза той строго, — ти си за нещастие неспособна да дадеш дете на дома и на семейството на Чанговци. Тази девойка тук, наложницата Мейлан, е заченала и нека се надяваме, че ще роди син — много синове, защото тя идва от градина, където дърветата дават много плод. Поставям я под твой надзор и желая ти да се грижиш за нея като нейна по-голяма сестра. Ще я закриляш във войната, ще я гледаш, когато ражда и когато е болна, и няма да я огорчаваш и да отравяш живота й със смешна ревност. Защото ти си съпругата и другарката и си Номер Едно. Понеже утробата ти е безплодна, трябва да обичаш като свои собствени децата на съпруга си от друга жена. Ти трябва да ми обещаеш това, за да мога да умра в мир. А ти — той заговори на Мейлан, която трепереше леко като лист вечерно време, — ти ще раждаш синове, които ще почитат прадедите, ще правят жертвоприношения и ще палят благоухания по стария обичай. Иначе — каза той, като насочи заплашително към нея показалеца си, — аз ще се върна като недоволен дух, разгневен и силен дух, който ще те преследва, ако не правиш това, което очаквам от теб. Иди в храма, попитай свещениците кои молитви са за теб и кой е богът, пред когото трябва да палиш благоухания и да гориш духовни пари, та да имаш синове — ако имаш синове — каза той, като ставаше все по-сърдит. — Ако имаш синове, внимавай да не се гордееш пред жената на своя господар и да не бъдеш за нея причина за тревоги; и запомни, дори петте пръста на една ръка не могат да имат еднаква дължина, затова не забравяй мястото си. Тя е над теб, а теб съм купил като робиня за осем долара.

Той си легна доволен и даде знак на двете жени да излязат.

— Ти остани — каза той на Юцинг.

Синът му коленичи до леглото.

— Отдавна съм направил завещанието си и ти ще намериш всичко в ред — каза Чанг. — От теб зависи дали ще запазиш автомобила или не. Определих за шофьора малка пенсия, в случай че го уволниш. За теб и за майка ти учредих фонд за издръжка, който по-късно ще премине върху твоите деца. Снощи мислех да те изгоня, но смъртта уталожва всеки гняв, пък и кой между нас е без грешки? Кой кон никога не се препъва?

— Не те ли уморява говоренето, татко? — попита Юцинг загрижено, защото гласът на стария Чанг ставаше все по-висок и по-висок, а големите му ръце жестикулираха все по-силно и по-силно.

— Не — каза той. — Добре ми е и едва чувствам болката. Не искам да умра, сине мой, съвсем не искам — каза той натъртено, — макар да е казано, че работите в този свят отминават като пролетен ден и че трябва да мислим за смъртта като за завръщане у дома. Работите в този свят не са тъй прости, сине мой. Те не са прости и са по-интересни от най-разпалената комарджийска игра. Да се откъсне човек от тях е също тъй трудно, както и да стане от игралната маса или да изпразни бутилката само наполовина, или да стане от леглото на някоя жена по средата на нощта. Аз не съм стар — каза той — и у мен има достатъчно сила за трима души. Защо трябва да умра? По-добре е да бъдеш жив просяк, отколкото мъртъв цар, както казват. А какво е пък един мъртъв банкер? Много бих искал да дочакам моя пръв внук. Ти беше роден с един зъб в устата — как ли ще изглежда моят внук? Трябва да се грижиш да ми се правят богати приношения от храна, защото винаги съм бил гладен и се боя, че моят дух също ще бъде гладен…

Над главата им се чу силно изтрещяване и въздухът нахлу в стаята с внезапен бурен напор. Някои мебели се преобърнаха, изпотрошиха се някои стъкла. Жените в голямата стая се разпищяха. Юцинг неволно беше хванал ръката на баща си — може би за да го закриля, може би за да бъде закрилян от него. Лекарите се появиха на вратата с пребледнели лица, за да видят какво въздействие е имал ударът върху техния пациент. Юцинг забеляза с досада, че трепери. Последните десет години го бяха превърнали в слабак. Той почти беше забравил какво значеше да си под огън, да спиш върху гранати и да носиш бомби със себе си, които да хвърляш срещу неприятеля в точно определена минута.

Чанг Бо Гум беше отметнал завивките и беше седнал на леглото.

— Какво е това? — закрещя той. — Бомби? Бомби на Нанкин роуд? Това трябва да е било съвсем наблизо. Какво значи това? Те ми обещаха да оставят този квартал на мира. Ах тези свини, кучета, костенурки, синове и кучета на дяволи, японски джуджета, лъжци, предатели, крадци и разбойници, те пущат бомби, те нарушават думата си, те ми вземат парите и сетне избиват моето семейство.

Когато беше разгневен, Чанг Бо Гум представляваше гледка, която си струва да бъде видяна. Всички онези, които очакваха в съседната стая смъртта му, влязоха един подир друг да видят голия човек в огромното легло. Той вдигаше повече шум и действаше по-ужасяващо от бомбите. Това избухване беше учудващо, понеже той беше започнал да се успокоява, да се приближава към онова благородно и покорно състояние, което подобава на умиращ и което щеше да му остави добро име.

Пърл първа видя смешното в положението и има смелостта да прекъсне разярения банкер.

— Това не са японски бомби, татко — каза тя, като застана пред другите. — Това са нашите собствени летци, китайски летци и китайски бомби.

— Китайски ли? Защо китайски? Да не искаш да кажеш, че нашите самолети ръсят бомби по Нанкин роуд? — попита Чанг, внезапно станал спокоен от силно изумление.

Сякаш в отговор на това се дочу ревът на няколко самолета, спускащи се стръмно надолу над къщите и издигащи се обратно в облаците в своето бягство от мястото, което току-що бяха разрушили. Мистър Чай, секретарят, погледна през прозореца. Ето ги, с черни крила и в триъгълник, като диви патици вечер над езерото. Всички неволно затаиха дъх в страх пред следващата бомба, но ревът на машините замря и скоро не се чуваше вече.

— Какъв е смисълът? Какво ще спечелят китайците, като бомбардират Концесията? — попита Чанг тъй хладно, като че ли председателстваше някакво събрание на акционери. — Каква ще бъде ползата? — питаше той. — Каква ще бъде ползата от такова мероприятие?

Понеже никой не можеше да му отговори и понеже синът му само вдигна рамене, Чанг, банкерът, започна да гледа ту едного, ту другиго.

— Защо стоите тук? Какво изобщо правите тук, когато всеки момент може да ни улучи някоя бомба? — внезапно започна да вика той. — Ако не стрелят японците, а китайците, тогава тази сграда е най-опасното място в целия град. Не разбирате ли? Китайците? Китайски летци! Хубава шега би било, ако ни избиват със същите тези бомби, които подарих на онези червеи в Нанкин. Излезте, размърдайте се, за какво стоите тук, тичайте на безопасно място! — викаше той, като се вдигна и тури крак на пода. Чинглиу, костенурко такава! — изрева той на сестрата на Мейлан, която със зяпнала уста стоеше най-отзад. — Бързо, донеси ми дрехите! Чай, автомобила, веднага! Заминаваме още сега!

Юцинг стоеше слисан сред тази сцена на тревога и смущение.

— Къде има безопасност, татко? — попита той. — Къде е мястото, което тази война няма да засегне?

— Всяко друго място е по-добро, отколкото този покрив, глупако! — изрева Чанг. — Никой ли няма достатъчно ум в кратуната си, за да ме извади оттук?

В този момент той зърна в дъното двамата облечени в бяло носачи на носилката, които разпръскваха силна болнична миризма.

— Кои са тези двамата? — попита той и повтори с растяща досада, — кои са тези двама души?

Разблъсквайки настрана всички, които се изпречваха на пътя му, той се изправи в цялата си масивна голота пред двамата слисани хора. Над техните лица се разстла усмивка.

— Ние сме носачите на носилката, Ваше Превъзходителство — каза единият от тях. — Чакаме да отнесем Ваше Превъзходителство в болничната кола.

— Болнична кола?! — възкликна Чанг, повече развеселен, отколкото разсърден. — И вие ще ме носите? Опитвали ли сте се някога да носите човек с моето тегло? Шестима души не биха могли да ме носят на тази ваша носилка от кибритени клечки. Махайте се оттук, добри мои приятели, махайте се с вашия смешен апарат. Аз разбирам от носене. На времето бях носач кули и вие не можете да ме учите на нищо. Вие имате крака на мухи. Страх ме е, че ще строша всичките ви кости, макар да съм болен. Дайте им малко пари да си купят чай и ги пратете да си вървят — каза той на секретаря си, като смекчи изведнъж тона си, и двамата изумени хора бяха освободени.

Пърл първа предложи на свекъра си рамото, когато той стана от леглото. Той се облегна тежко, но предпазливо на рамото й, защото беше свикнал да се отнася благо с жените. Той стоеше сега там — гигант, гол и без срам — и не ставаше вече дума за умиране.

— Ще издържи ли? — пошепна Юцинг на жена си. Той беше изумен от неочакваната енергия на баща си.

Тя захапа устни, за да не се изсмее.

— Така изглежда — пошепна тя.

Тя заведе Чанг Бо Гум до един голям стол. Той я гледаше от своята кулоподобна височина и потупваше подстриганата й коса.

— Грозните имат ум, глупавите — красота — каза той, дразнейки я шеговито, и Пърл разбра, че сега за пръв път сърцето на свекър й се обърна към нея.

Чинглиу и Мейлан се върнаха с многобройните дрехи на своя господар — с елечета и чорапи, обувки и копринени роби, и започнаха да го обличат с бързите и грижливи пръсти на болногледачки. В обширния приемен салон имаше гъмжило от хора — прислужници, жени и присламчили се безделници. Камъните на играта майонг се бяха изсипали на пода, един чайник се беше строшил, когато бомбата беше паднала, а една скъпоценна глазирана камила от времето на династия Танг лежеше на късове, макар че главите на старите масивни коне от периода на Хахг бяха запазили положението си на полиците по стените. След уплахата, ужаса и слисването всички започнаха да говорят изведнъж, а присламчилите се безделници се покланяха един другиму и стискаха собствените си ръце, като се поздравяваха с избавлението си и с подобрението в здравето на Чанг, банкера, техния господар и баща. Лиу седеше в един ъгъл и пушеше мънички топчета тютюн в дълга тънка лула.

— Е? — попита той, когато Пърл седна до него и си извади нова цигара.

— Трябва да чакаме, докато Високата личност изрази своите по-нататъшни желания — каза тя, усмихвайки се.

Лиу помисли, след туй и той се усмихна.

— Не ви ли напомня Високата личност за скитника от поемата „Шикин“? — попита той весело.

Почивка няма зарад мен

за уморени ми крака.

Да пия дай ми и да ям,

и най-доброто дай ми ти.

Поръчай болнична кола

и карай, карай ме вееден.

Още преди да е завършил своя цитат, заповеднически рев се разнесе откъм стаята на болния.

— Не можахме да наложим болничната кола на Високата личност — забеляза Пърл весело. Тя скръсти ръце и примирено зачака по-нататъшните събития.

XXI

Механизмът на човешката душа е изработен изкусно и предлага множество милостиви пътища за спасение. На никого не се възлага по-голяма болка или по-тежко бреме, отколкото той може да понесе. Природата предвижда припадъци и изпадане в безсъзнание като милостиви упойки.

След като д–р Хайн прочете писмото на жена си, след като и последната жива надежда и последната цел в живота му се бяха изплъзнали изпод краката му, както се плъзгат земните пластове, той се вцепени напълно. Като хирург той беше вцепенявал осъдените на ампутиране крайници. Но макар че след последния удар нищо не беше останало от него, от човека и лекаря Емануел Хайн, той все пак си оставаше напълно способен да функционира по разумен и нормален начин. Успя да получи връзка по телефона в град, в който паниката завладяваше улиците и всички съобщителни средства бяха в безпорядък; успя да пробие през стена от пречещи, възбудени и високомерни консулски чиновници и да се наложи на заетия съветник на Короната, сър Хенри Кингсдейл-Смит. Той разказа ясно и тактично, че мистър Роберт Джордж Ръсел е починал по такъв съмнителен начин, че той като лекар не може да направи друго, освен да посъветва да се проведе разследване. Той забеляза освен това, че не се е обърнал към Международната полиция, която трябва да се занимае със случая, а се обажда на него, сър Хенри, приятел на семейство Ръсел и британски представител, понеже желае да направи каквото може, за да се избегне разчуването на случая и скандалът. Също така вежливо, макар и с лош акцент, той помоли сър Хенри да го извини, че го безпокои в неудобен момент, когато е толкова зает, и помоли този висш чиновник да се занимае с въпроса, преди последният да е станал обществено достояние.

Сър Хенри му благодари и след това бързо каза, че веднага ще дойде в хотел „Шанхай“, за да предложи на мисис Ръсел своята помощ.

Колкото и зашеметен да беше, д–р Хайн успя да ограничи любопитството на мадам Тисо, която се нахвърли жадно върху него, когато той прекосяваше хола. „А сега какво?“ — помисли той с усилие, защото мислите му напускаха мозъка. Тази празнота и това мълчание в задната част на главата, където по правило се развиваше неспокойна, непрестанна дейност, беше много старо усещане. „Фабриката на мисли е затворена“, каза си той и това му се стори остроумно. Беше застанал срещу асансьора и се взираше в момчето. „Чанг!“ — спомни си лекарят.

— На покрива! — каза той. По пътя промени намерението си. — Десети етаж! — каза.

Той излезе и тръгна по своя криволичещ път към Курт Планке. На почукването му не се получи отговор и той внимателно натисна дръжката.

Вътре лампата гореше и светлината падаше върху спящия младеж. Д–р Хайн седна на ръба на леглото и известно време гледа замислено Курт. Изглежда, момъкът се беше тръшнал на леглото така, както беше влязъл, в своя единствен, мръсен, смачкан костюм. Той лежеше на една страна и беше сложил бузата си върху подгънатата си ръка като върху възглавница. В отпуснатостта на съня той изглеждаше много по-млад, отколкото беше — почти дете. Въпреки своето състояние на зашеметеност докторът изпитваше мъка, че трябва да го събуди, но понеже това не можеше да се избегне, той внимателно разтърси Курт, като го хвана за раменете. Курт отвори очи и се усмихна любезно на лекаря, без да прояви ни най-малка изненада.

— Какъв ден е днес? — попита той с глас на дете, което иска да бъде погалено.

Д–р Хайн не вникна в този въпрос. Вместо това той попита:

— Бил ли си на гуляй с Ръсел?

— Да — каза Курт поразбуден. — Аз успях да скърша английското високомерие на достопочтения сър.

— Той е умрял — каза Хайн.

— Какво казвате! — забеляза Курт без изненада. — Е, за това трябва да бъде поздравен!

— Знаеш ли нещо около това, как може да се е случило? — попита докторът.

— Може би достопочтеният сър е пострадал от опиумната смет, макар че сякаш тя имаше възможно най-добро въздействие върху неговото разположение. Вие бихте се изненадали, господин докторе — съвсем кротък, почти благоприличен, без да казвам, че в отделни моменти става дори разумен.

— Ти заедно с него ли се върна? — попита докторът нетърпеливо поради капризната и мечтателна ирония на Курт. — До последния момент ли беше с него? Ще те разпитат като свидетел. Стани, вземи студен душ, съвземи се.

— Стани, вземи студен душ, съвземи се — повтори Курт. — Жестоко, много жестоко. И все пак безразлична работа. Всичко е безразлично. Всичко е илюзия. — Той описа с ръка тесен кръг, в който включи своята стая, себе си и доктора. — Илюзия — повтори той. — Всичко е несъществуващо и затова съвсем незначително. Вие и аз, живота и смъртта. Особено смъртта: илюзия. Вие би трябвало да се отдадете на морфина, господин докторе. Повечето лекари са морфинисти, нали? Стани, вземи студен душ, съвземи се. — Той седна, държейки се с двете ръце за ръба на дюшека, сякаш се чувстваше зашеметен. — Вие искате да ми помогнете, господин докторе, зная. Аз също искам да ви помогна. Но виждате, че работата стои така — никой не може да помогне на никого. Благодаря. Благодаря, все пак. — Той започна да се смее. — Не вярвам в камерната музика — каза той.

Д–р Хайн не беше настроен за философски разисквания. Под влиянието на упоителни средства хората обичаха да изтъкват като дълбоко вдъхновени най-ужасните баналности — и това го правеше нетърпелив. Той напусна стаята със слабата надежда, че Курт в своето възбудено състояние ще устои на кръстосания разпит, който му предстоеше. Той спря отвън пред вратата и се замисли напрегнато. Нещо важно му мина през ум. „Първо трябва да бъде опериран Чанг; след това ще има време“, помисли си той.

Но за какво щеше да има време след това, той не знаеше.

Той се насочи към асансьора и се изкачи на осемнадесетия етаж. Още от предната стая той чу буйстването на болния банкер, но събраните там китайци бяха твърде възбудени, за да му обърнат внимание, а двамата носачи бяха клекнали безстрастно до своята носилка и ядяха ориз. Д–р Хайн си проправи път в голямата стая. Вътре изглеждаше така, като че някаква пируваща компания се намираше в най-голямо оживление. Пиеха чай, бутилка уиски обикаляше хората, гостите се бяха разделили на малки групи и разговаряха, провираха се помежду си, смееха се. За момент д–р Хайн помисли, че е отишъл на друго място, но след това откри Пърл в един ъгъл и й даде знак да дойде настрана. Той се беше спрял до вратата и когато тя прекосяваше стаята, облакът, замъглил съзнанието му, се вдигна за момент и след това пак се спусна. През този момент той разбра какво му се беше случило от напускането на стаята до връщането му в нея. Студен страх пропълзя до корените на косата му и той си помисли: „Колко пъти може да умре човек — и все пак да продължава да живее?“. Забавна музика стигна до ушите му откъм грамофона, а в същото време се чуваше глас откъм радиото; той разбираше това, но не и думите. След това стана отново автомат, който функционира механично.

— Успяхте ли да го убедите да се подложи на операция? — попита той Пърл.

— Не, господин докторе — каза Пърл Чанг. — Работата стои по-иначе. Очевидно бомбата е предизвикала подобрение у моя свекър. Положително това е лекарство, което отговаря на неговото обикновено разположение.

— Бомбата ли? — попита лекарят.

— Да, бомбата. Нима не сте забелязали, че бомбардират Концесията?

— О, разбира се — каза д–р Хайн. — Но това беше днес рано сутринта.

„Той е получил сътресение“, помисли си Пърл, след като разгледа смутеното лице на своя стар колега.

— Ужасно ли се изплашихте от бомбардировката? — попита го тя любезно. — Ние двамата не сме тъй калени, както тия хора в Шанхай, нали?

— О, не — каза д–р Хайн. — Аз съм кален. — Мина му през ум за световната война. — Аз съм бил на война — продължи той. — Значи, няма операция?

— Да, мисля, че няма да има. Като че ли той ще издържи и без операция — каза Пърл.

Лицето на д–р Хайн се отпусна.

— Тогава моето присъствие тук е съвсем излишно — беше всичко, което каза той.

На Пърл й стана мъчно за него.

— Не, не, останете тук, моля — каза тя бързо. — Още не е уреден въпросът за пренасянето му. Кой знае какво още може да се случи. В тая страна човек никога не знае…

При тях дойде Лиу, изглеждащ тънък и съвсем удобно в своето ежедневно кафяво облекло.

— Заповед на нашия началник и господар — каза той на английски. — Възложено ми е да откарам веднага с такси в банката вас и скъпоценната наложница и да ви оставя между сводовете в подземието. Там е безопасно, както всеки знае. Готови ли сте?

— А какво ще стане със свекър ми? — попита Пърл.

— Високата личност реши да чака тук собствената си кола. Високата личност е по-упорита от всеки друг път. Освен това добрият стар Чанг пак изпитва болка и ще мине време, докато го облекат и стегнат. Но все пак той е славен човек. Нали знаете китайската поговорка, господин докторе: пригответе си ковчега, ако искате да не умрете.

Д–р Хайн постоя нерешително още няколко минути и след това се измъкна. Той си спомни нещо — къде би могъл да бъде полезен. „Сър Хенри Кингсдейл-Смит и д–р Брадли ще имат нужда от мен“, помисли си той. Това беше последната му патерица и подпирайки се на нея, той тръгна към асансьора. Пърл дори не забеляза, че той излезе.

— Юцинг също ли ще дойде? — попита тя Лиу.

— Синът остава при бащата — отговори Лиу.

Тя кимна. Беше схванала през последния час, че тя съществуваше за семейството, а не за своето изолирано другарство с Юцинг. Новата отговорност, която неговият баща й възложи, укроти болката й и притъпи ревността й.

Тя се окопити, запали цигара, за да запази добра форма, и като извади ръце от джобовете, отиде при Мейлан.

— Ако обичаш, Мейлан — каза тя любезно, — желанието на татко е да бъдем заедно двете, докато той вземе по-нататъшни решения. Ако обичаш, сега можем да тръгнем. И не се бой, Мейлан.

— Голяма чест за моята ниска личност — пошепна Мейлан и направи слаб поклон. Тя сложи ръката си, нежна като къс гравирана слонова кост в голямата, загрубяла от работа длан на Пърл и си помисли: „Нищо чудно, че на Юцинг не са му много приятни нейните милувки.“

Момчето от асансьора беше малко слисано. То продължаваше да говори за бомбите.

— Чуха ли дамите бомбите? Казват, че триста души били разкъсани на по-малко от половин ли оттук. Бомби. Бомби!

Мейлан опитваше между пръстите си коприната на жакета и полата на Пърл.

— Хубава коприна — каза тя поверително. — Ако искате, бих могла да ви избродирам копринен жакет като този. Мога да бродирам. Обичам бродирането. Зная и пекинския бод.

„Малка копринена буба, помисли си Пърл с чувство на снизходителна топлина. Слаба, анемична кръв, останала на сянка.“ Тя си спомни фраза, която беше чула или чела някъде.

— Защо казват „вежди като копринена буба“? — попита тя Лиу на английски.

Лиу я разбра и погледна Мейлан.

— Вие никога не сте виждали копринена буба, Пърл. Вие сте изобщо твърде интелектуална, това е лошото у вас.

Той каза това така, както правят родителите в Китай, като се карат на децата си, наричайки ги „лошо момче“ и „глупава щерка“, вместо да ги милват, защото иначе духовете можели да започнат да им завиждат.

Асансьорът спря на десетия етаж и влязоха още няколко души: Курт Планке между двама небрежно облечени, чиято професия можеше да се разбере от една миля. Само детективите имат такива рамене, такива вратове и такова благоволително заплашително изражение. Мейлан се стресна при тази неочаквана среща и се помъчи да стане невидима. Курт отначало не я видя, а когато я видя, отвори уста да я поздрави с последния проблясък от добросърдечност, останал му от опиумния транс.

— Познаваш ли вратовръзката ми, Гретхен? Аз я нося като талисман — днес, както и в часа на нашата раздяла. Амин. — Но Мейлан се сви зад Пърл и сложи умолително пръст на устните си, докато в същото време очите й бляскаха с радостта на интригата. Курт не каза нищо. Пърл не забеляза нищо. Лиу, поетът, забеляза всичко. Той дори беше съчинил вече първите два стиха от стихотворение, когато асансьорът спря на третия етаж и Курт и неговите придружници излязоха.

— Завийте надясно, момко — каза единият. Курт гледаше назад през отворената врата на асансьора. През тези няколко мига той беше успял да застане близо до Мейлан, да хване ръката й и да я подържи. Ръка като играчка, мъничка, чуждестранна китайска ръка. Ах, този лъх от топлина, лъх от благоухание от косата й, последният лъх от красотата й, който го напусна завинаги, когато тя изчезна надолу в тясната шахта на асансьора към приземния етаж.

Мадам Тисо седеше в многолюдния хол. Възбудени хора викаха едновременно, а откъм голямата зала на ресторанта се дочуваше чуруликането на струнния квартет.

— Мадан Чанг! Мадам Чанг! — извика мадам Тисо. — Как е свекър ви? Умря ли? А кого водите там със себе си? Някое от неговите сирачета ли?

— Свекър ми не е от онези хора, които умират току-тъй — отвърна Пърл почти весело.

Тя хвана Мейлан за ръка, преведе я през въртящата се врата до едно златножълто такси, което ги очакваше.

XXII

Йошио Мурата бе оставен пред ресторанта „Сакураи“ с посивяло лице и крайно нещастен, след като Елена се изплъзна с таксито. Заваля. Мокрите улици станаха мрачни огледала, в които плуваше светлината на лампите. Той сложи ръка върху документите в джоба си, без да знае какво трябва да прави сега. Мразеше себе си, мразеше фалшивите документи и мисията, която му беше наложена, но най-много мразеше Елена, която щеше да отплува с някакъв параход, вместо да открадне тези проклети листове хартия.

„Може би в края на краищата тя не е шпионин“, помисли си той в миг на проблясък, но отново отхвърли тази мисъл. Страхът от шпионаж беше заседнал в мозъка на костите му. Уважението към правителството на неговото отечество беше пуснало твърде дълбоки корени, за да може той да си представи, че мистър Ендо може да греши. „Претърпях неуспех, мислеше си той с презрение. Всичко се дължи на моята глупост и недодяланост.“

Докато стоеше още в края на улицата, размишлявайки върху всичко това, заваля пороен дъжд. Едрите капки го шибаха по раменете, въздухът се притискаше в лицето му като влажна топла дреха. Макар времето между него и неговото самоубийство да беше изтъняло до дебелината на хартия, Йошио все пак се радваше, че си беше взел дъждобран. Той го разтвори и се почувства по-добре. „Ще трябва да се срещна с мистър Ендо“, помисли си той в паника. Спомни си, че телефонът функционираше само спазматично, както и че мистър Ендо можеше да прави по телефона само хризантемни алюзии. След като Йошио се беше убедил, че не може да става въпрос за използване на телефона, той продължи по-обнадежден под своя черен дъждобран.

На рю Тибет намери такси; беше взел решение да иде с кола при мистър Ендо и да докладва, преди да се върне при своето ножче за самобръсначка и при клетвата, която тайно беше дал в сърцето си. Спря да вали също тъй внезапно, както беше започнало. Навсякъде по улиците се виждаха малки патрули: френска, английска, американска и международна стража. Два пъти той трябваше да показва открития си лист, който му беше пратил мистър Ендо. Пътят беше дълъг и когато Йошио стигна пред къщата на мистър Ендо в Янгцъ По, минаваше полунощ. Той вдигна поглед към четириетажната фасада и видя тесни ивици светлина през бамбуковите жалузи на прозорците. Вратата към улицата беше отворена, на стълбището светеше лампа. Явно мистър Ендо очакваше късни посетители.

Йошио позвъни. Мина много време и след това самият мистър Ендо се показа на вратата. Беше по ръкави и сините му презрамки изглеждаха мокри от пот и правеха лошо впечатление.

— Дълбоко съжалявам, че трябва да наруша вашата уважаема нощна почивка — каза Йошио. — Трябва да направя бърз доклад.

Мистър Ендо хвърли бегъл поглед към него и направи още по-бегъл поклон.

— Не успяхте ли? — каза той кратко и почти невежливо.

— За нещастие не. Обещаващо начало, но разочароващ край — промълви Йошио спокойно.

Едва сега мистър Ендо го помоли да влезе.

— Бъдете така любезен да ме последвате — каза той, като го поведе през празното бюро, а след това по тесните задни стълби към етажа долу.

Когато двамата заслизаха по скърцащата дървена стълба, Йошио се вдъхнови отново.

— Възможно е тези планове да са лошо фалшифицирани — забеляза той зад гърба на мистър Ендо. — Елена е способна жена, твърде способна. Може би ги е разгледала и ги е отхвърлила.

Мистър Ендо спря и се обърна:

— Значи тя е разгледала плановете? — попита той.

— Аз, аз предполагам, че да — каза Йошио объркано.

Мистър Ендо пак тръгна. На Йошио му се струваше, че слизат цяла вечност и че няма да стигнат никъде.

— Препоръчвам ви да изоставите тази хипотеза — каза мистър Ендо. — Документите са необикновено изкусно изработени.

Той отвори една врата и покани Йошио.

— Моето скромно жилище — каза той.

Това беше некрасиво и оскъдно мебелирана стая и единственият предмет, който привлече погледа на Йошио, беше свитък, покрит с изящен краснопис. Този образец на краснопис беше причината, поради която той се поклони три пъти, сложил ръце на коленете си. Това беше Япония. Всичко останало беше Шанхай. Четирима млади японци бяха седнали пред масата с уиски, лед и сода. Нощта беше шумна от виенето на сирени — било от корабите или пък от фабрики, които работеха нощна смяна. Йошио забеляза, че мистър Ендо не го запозна с другите японци; той му наля уиски и сода, без да го представи. Йошио пи, обзет от благодарност и жажда.

— Пак ли вали? — попита един от мъжете, като хвърли поглед към мокрия костюм на Йошио.

— Валеше, но сега престана — каза Йошио.

— Захлади се — каза друг.

— По пладне беше 104 градуса — отбеляза мистър Ендо.

— Барометърът е паднал — каза първият и всички продължиха да говорят за времето, а след това мистър Ендо помоли четиримата японци да го извинят и отведе Йошио в съседната стая.

— Разкажете ми сега.

Йошио започна да разказва своята история. Като говореше, той се чувстваше по-добре. Разказа надълго и нашироко за своята вечеря tete-a-tete[1] с Елена, за подновяването на техните интимни връзки. Той чувстваше, че — общо взето — беше извършил добра работа. Мистър Ендо се усмихваше със златна, одобрителна усмивка при не един пасаж на неговия доклад. Дори когато Йошио с отслабваща увереност стигна до внезапното заминаване на Елена, мистър Ендо продължаваше да се усмихва. След това Йошио приключи, поклони се триж и зачака своята смъртна присъда.

— На „Сурабая“ — за Хонконг — утре по пладне — каза той в размисъл. Извади от едно чекмедже бележник и записа нещо. Стаята, в която седяха, беше празна и осветена от гола електрическа крушка. Покрай стената имаше редица столове, като в зъболекарска чакалня. Имаше вградени в стените шкафове и чекмеджета с японска направа. Йошио неволно се огледа за цветя, но цветя нямаше.

— Предполагам, че сте готов да изпълните задачата си докрай — сега, когато сте отишли толкова далеч с нея, нали? — попита мистър Ендо.

— Но това не е ли краят? — попита Йошио развълнуван.

Мистър Ендо го изгледа бавно. Йошио не знаеше, че именно неговата безобидност и очевидната му невинност бяха накарали властите да го определят за тази задача.

— Краят? Не, в никакъв случай — каза мистър Ендо разсеяно. — Вие сте свършил добра работа, уважаеми приятелю. Сега знаем, че дамата се е заинтересувала от плановете. Иначе защо ще иде да яде сукияки с вас? Знаем също, че тя може да говори и да чете японски, макар че се мъчи да прикрие това. Тя трябва да замине, защото нейният луд и пиян съпруг желае това. Много вероятно е да е разгневена по тази причина. Е добре, тогава ние ще й помогнем и всичко ще завърши щастливо.

При тези думи Йошиовото сърце запърха слабо със своите малки, недорасли крилца — обнадеждено, но също и оскърбено. Може би в дълбочината на своето подсъзнание той беше повярвал, че Елена е излязла заради него самия, а не заради някакви фалшиви документи; може би смутното и ненормално състояние, в което беше хвърлен през цялата вечер, се дължеше не на изпълнението на патриотичен дълг, а на присъствието — на близкото, възбудително, предизвикателно присъствие — на жената, която е била едно време негова метреса. Може би кръвта му се беше смръзнала на студени малки капчици, когато Елена се раздели внезапно — защото той не беше успял не като таен агент, а като мъж. Но както и да се срещаха и кръстосваха у него тези влияния, те не ставаха по-ясни. Вместо това в ума му се съживиха няколко стиха от едно германско стихотворение, които той напразно се мъчеше да си припомни през последните един–два дена.

Uber allen tipfeln

Ist Ruh,

In allen Wipfeln

Spurest du

Kaum einen Hauch…[2]

Той се окопити.

— Какво трябва да правя? — попита той решително.

— Предполагам да заминете за Хонконг — ще се опитам да ви взема кабина на „Сурабая“. Това няма да е лесно, но се надявам, че ще бъда в състояние да го уредя. Едно пътуване ще ви създаде отлични възможности. Продължителната близост, липсата на принуда — вие разбирате. Всички предимства са на ваша страна. Вие, разбира се, трябва да се държите така, като че ли сте преследвали дамата в изблик на романтична страст. Няма жена, която да е толкова умна, че да не повярва. Щом пристигнете в Хонконг, бъдете любезен да влезете във връзка с мистър Ямадо. Той работи в Японската туристическа агенция, съвсем близо до пристанището. Сега сигурно сте уморен.

— Ни най-малко — каза Йошио Мурата малко зашеметен. — Напротив, готов съм на всичко. Бих искал да завърша тази работа колкото е възможно по-бързо, защото желая да бъда тук, когато започнат сраженията. Видите ли, аз съм журналист и войните са добра тема за мен.

Йошио стана. Мистър Ендо остана седнал.

— Когато се върнете, ще намерите множество теми — каза той сухо. Той наблюдава Йошио в мълчание и след това добави: — Предлагам да прекарате нощта тук. Тази нощ не можете да се върнете в хотел „Миако“. Утре сутринта ще идете право на борда на парахода.

Мистър Ендо не чака съгласието на Йошио. Без да каже ни дума повече, той извади от шкафа японска постеля, състояща се от дюшек, лека завивка и малка възглавница, и я простря на пода.

— За нещастие имаме комари — каза той. Явно се стараеше да държи Йошио настрана от своите посетители в съседната стая, чийто висок смях можеше да се чуе през вратата. Когато Йошио видя постелята, изведнъж му се приспа.

— Но багажът ми е в хотела — каза той.

— Вашият уважаем багаж ще трябва в най-лошия случай да бъде пожертван — отговори мистър Ендо със съжалителна усмивка.

Прозорците бяха разтворени, но бамбуковите жалузи бяха спуснати. Щом Ендо направи три поклона и го остави сам, Йошио остана смутен в празната стая. Дори в Манджурия не се бяха случвали толкова много неща за толкова кратко време. Той се съблече, сгъна грижливо костюма си, изгаси лампата и легна.

Сирени, ивица лампена светлина там, където бамбуковите жалузи не прилепваха плътно в рамките на прозорците. Изсвири автомобил, след това — друг. После — звук, който му напомни родината му — дървеното тракане на японски гети по улицата. Йошио се усмихна в тъмнината: гейши, поканени някъде на гости, помисли си той. Пак един–два стиха от едно стихотворение:

Гейшите ситнят към някой пир.

Но защо, о гейши,

тъпчете по моето сърце!

Той самият го беше написал, когато беше на осемнадесетгодишна възраст. Изстрел. А може би това беше само спукване на гумата на някой закъснял автомобил? Трелата на полицейска свирка. Мълчание. Пак сирена. Малко по-късно зашумоля тих дъжд и това най-сетне го унесе в сън.

Мистър Ендо го събуди и му донесе чая.

— Щастлив ден на уважаемия гост — каза той весело и с повече церемония, отколкото обикновено.

За миг Йошио забрави къде се намира.

— Препоръчвам ви да заминете бързо — каза мистър Ендо. — Яхтата днес не се движи, а по-късно може да станат неща, които да забавят автомобилите и да попречат на заминаването ви.

— Наистина ли заминавам? Получихте ли кабина за мен? — попита Йошио, като се пробуди напълно.

Мистър Ендо се усмихна любезно.

— Вие действително заминавате — отвърна той. — Вярно е, че всички параходи са препълнени, но достоен наш сънародник — мистър Ватанабе, беше ангажирал кабина за жена си и дъщеря си, които искаше да изпрати при роднини в Сингапур, обаче там сега се водят сражения. Той е твърде щастлив да постави своята кабина на ваше разположение. Надявам се, че сте си починал добре. Банята съжалявам, че трябва да кажа това — е примитивна като нощната ви квартира.

— Имаше ли стрелба през нощта, или съм сънувал? — попита Йошио.

— Сведенията са противоречиви — отговори мистър Ендо предпазливо.

Йошио отиде в така наречената баня да се измие. Беше в по-добро настроение. Нощта, прекарана в импровизирано легло, го беше из хвърлила от всекидневния кръг и той се намираше в ситуация на приключение. Неговата задача изглеждаше приятна и имаше крайно надежден вид на сутрешна светлина. Той не знаеше, че го радва пътуването с Елена.

Точно когато закопчаваше презрамките си, вратите, прозорците и мебелите започнаха да трещят, а чайният прибор започна да дрънчи. Топове, помисли си той, вече топове. Спомняше си глухия, далечен звук от артилерийската стрелба в Манджурската кампания. Влезе мистър Ендо с усмихната маска на лице.

— Ето вашия уважаем билет — каза той, без да спомене нещо за стрелбата. — Не забравяйте, когато пристигнете в Хонконг, да потърсите нашата пътническа агенция. Тук съм ви записал името, мистър Йоносуке Ямадо. Той ще ви окаже помощ, ако е необходимо. Автомобилът чака долу. До кея има доста път. А трябва да се очакват и непредвидени пречки. Добър път и — успех! За мен беше голяма чест да ви подслоня под бедния си покрив. Макар да трябва да заминавате вече, моля, заповядайте пак…

Неговата вежливост бе изречена толкова механично, че мистър Ендо би могъл да каже и следното: махайте се вече оттук, сега трябва да се вършат по-важни работи — и по-опасни.

Йошио се поклони и напусна къщата. Той беше престанал да върши нещата: те просто се случваха. Един туземец от Филипинските острови с каскет и бял костюм чакаше пред къщата с голям частен автомобил. Йошио се качи в него, чувствайки се замаян. Нямаше в себе си нищо друго освен черния дъждобран и изпитваше досада, че костюмът му няма свеж вид. Беше се избръснал с бръснача на мистър Ендо, миришеше на мистър Ендовия тоалетен сапун. Пътят беше дълъг и минаваше през квартали, които Йошио не познаваше, през лабиринт от тесни улички, в които загуби всяко чувство за посока. Шофьорът обаче явно изпълняваше строга инструкция да отбягва главните улици. През време на пътуването Йошио пак почувства беззвучните експлозии и оглушителен натиск в тъпанчетата на ушите, който можеше да бъде причинен — мислеше си той — от стрелбата на далечни оръдия. Филипинецът се извърна и посочи сериозно към небето. Тогава Йошио откри рева на самолети, но не можеше да ги види върху ивицата небе, която се спускаше като клепач над тесните улички. След доста време и все пак неочаквано, реката се разкри пред него със своето множество параходи от всякакъв вид и размери. Големи сиви военни кораби лежаха неподвижно като почиващи биволи в кална вода, черни товарни кораби, червени влекачи, спретнати бели моторни лодки, надути платноходки и плоскодънни китайски лодки се носеха между другите кораби. Тъмни облаци се бяха струпали над тях и тяхното отражение превръщаше в мрачносив жълтия цвят на реката.

„Сурабая“ беше малък бял параход с нисък комин. Старомодна пътека беше спусната от едната му страна и процесия от пасажери се качваше по клатушкащите се стъпала. Кули в синьо клечаха по талпите на кея и очакваха търпеливо и безстрастно да бъдат натоварени на борда и експедирани в Източна Индия. Всеки от тях имаше ново, пъстроцветно одеяло, представляващо част от заплатата му. Някои от тях прекарваха времето, през което трябваше да чакат, като играеха върху талпите на комар с продупчени медни монети.

Йошио се покатери по пътеката след една стара дама и бе посрещнат от гигантски холандски камериер. Той го предаде на малко явайско момче, което обслужваше кабините и чиято шапка от батик му придаваше сериозен и достоен вид. Йошио отиде право на палубата, преди да го заведат в кабината му. От Елена нямаше следа.

Кабината му беше малка и двете легла бяха разположени или по-точно натъпкани под прав ъгъл едно към друго. Но изненада очакваше Йошио: целият му багаж се намираше върху покривката на леглото със сини шарки и искряща от чистота. Йошио побърза да разтвори багажа си, понеже искаше да се преоблече, преди да се срещне с Елена. Чуваше се грамофонна музика от един високоговорител, а от коридора отвън глъч от объркани гласове. Когато Йошио отвори втория си куфар, му се набиха в очи книгите, които мис Андерсън му беше заела по време на пътуването за Шанхай. Той ги извади, сетне постоя слисан с книгите в ръце. Кръвта нахлу в лицето му, той усети как се изчервява; във вихъра на всички свои грижи, неуспехи и вълнения през последните дни, той беше забравил да върне на мис Андерсън книгите й.

Какво щеше да си помисли тя за него — защото неговото японско чувство за чест и отговорност беше от толкова крехко естество и неписаните закони на Бушидо бяха залегнали тъй дълбоко в неговите японски гърди под белия американски ленен костюм, че той не се виждаше по-добър от крадец. Това чувство беше усложнено от безбройните пренебрежения и прояви на недоверие, на които белите раси подлагаха неговата раса като цяло и него като индивид, от неговото възхищение пред тези високомерни и варварски хора на западния син; и от безкрайната, настоятелна и нещастна амбиция да изтръгне от тях уважение и зачитане, ако не и разбиране, а тази амбиция е движещата сила на почти всичко, което върши японецът.

И така Йошио Мурата се убеди, че има още време да занесе в хотел „Шанхай“ уважаемите книги и да се върне обратно, преди да е отплувал параходът. Той забеляза дребния филипински шофьор да стои още на кея; шофьорът се беше спрял от любопитство да наблюдава играта на кулите. Йошио изтълкува това като знак и увереност, че неговото начинание е разумно и осъществимо.

Малко по късно той се возеше в обратна посока по пътя, по който беше дошъл — сега вече по-бързо и по-нетърпеливо, — обратно към града, над който китайски самолети кръжаха като черни птици, обратно към Нанкин роуд, където падаха първите бомби на започващите враждебни действия, и то без никаква друга цел, освен за да върне на една американска млада дама, която беше проявила любезност, четири книги, представляващи стойност от всичко на всичко два долара и осемдесет цента…

[1] Насаме (фр.). — Б.р. ↑

[2] Едно от най-хубавите стихотворения на Гьоте. — Б.пр. ↑

XXIII

— А как си обяснявате това, че мистър Ръселовия портфейл, пари и пръстени бяха намерени у вас? — попита сър Хенри Кингсдейл-Смит, гледайки към стената отвъд главата на Курт Планке.

— Достопочтеният сър ми даде всичко, каквото притежаваше, за да го пазя, преди той да се напие — отговори Курт безгрижно.

Разговорът се водеше в една стая на третия етаж, която се използваше за среща на големи стопански деятели от Хонконг, Сингапур и Сайгон, които отсядаха в хотел „Шанхай“. Сър Хенри беше пристигнал бързо на местопроизшествието. Той беше видял мъртвото тяло на Боби, беше водил кратък разговор с д–р Хайн и д–р Брадли и по-дълъг — с вдовицата. Беше се постарал да бъде тактичен и да помогне, и носеше формален тъмен костюм, в който му беше твърде топло. Колкото повече проникваше той в тази работа, толкова по-малко беше в състояние да прикрие отвращението си и лошото си настроение. Беше наредил да се направи незабавно аутопсия на трупа и зловещият транспорт на мъртвеца вече се извършваше, когато първите китайски бомби падаха над града, когато оръдията на японските кораби гърмяха и стотици хора биваха избивани. Сър Хенри още полагаше грижи да държи полицията настрана от случая, но разговорът вземаше все повече и повече характер на следствие. Съветникът беше довел със себе си двама от своите чиновници, в случай че има нужда от тях. След като двамата хотелски детективи, двама гиганти руснаци, пипнаха Курт Планке, сър Хенри изпрати долу в хола за собствените си хора, които по това време мадам Тисо беше привлякла при себе си. Единият от тях беше червенокос английски секретар с воднисти очи, а другият беше евроазиатец, преводач на китайски, който приличаше на много млад и доста развален Буда. Всички бяха седнали около дългата маса, която служеше по правило за търговски срещи, а на най-далечния край седяха Хелен и Франк Тейлър. Двамата руснаци, след като предадоха Курт Планке, бяха слезли долу, за да намерят кулито с рикшата, който беше докарал тази сутрин Ръсел в хотела. Прозорците бяха разтворени, но малко шум се дочуваше откъм улицата, защото след като една бомба беше паднала на Нанкин роуд, всички, които можеха да си позволят това, бяха останали у дома си.

Сър Хенри отмести поглед от стената и го устреми към словоохотливото, красиво лице на Курт Планке.

— Сега искам точен разказ за всичко, което се е случило от четвъртък през нощта в дванадесет и двадесет, когато сте напуснали хотела в компания с мистър Ръсел, до тази сутрин, когато той се е върнал, за да умре двадесет минути по-късно. Съветвам ви да се придържате строго към истината. Препоръчвам ви го във ваш собствен интерес. Не искам да крия, че сте изпаднал в много неудобно, да не кажа уличаващо положение.

— Ще имате ли нещо против, ако запаля цигара? — каза Курт, на когото тези думи очевидно не бяха направили ни най-малко впечатление. Сър Хенри беше достатъчно добре запознат с опиума. И знаеше коя е причината за безразличието на свидетеля и за неговата ирония. Преводачът отправи към Курт въпросителен поглед и след това му предложи своята тежка, обикновена табакера.

— Благодаря — каза Курт, като запали. — Значи искате да чуете истината около покойния Ръсел? Можете да я чуете — само че това няма да бъде от някаква полза за неговия надгробен камък, защото той беше във всяко отношение свиня…

Сър Хенри не изпитваше досада, той намираше по-скоро за забавна небрежността, с която Планке се отнасяше към въпроса. Въпреки това той беше убеден, че младият германец беше опил, обрал и ограбил мъртвия, дори и да не го беше убил. Той се гордееше със своята способност да разрешава комплицирани проблеми. Мигновено беше открил това, което дори жената на Ръсел очевидно не беше забелязала, че мъртвият е бил ограбен, понеже нито портфейлът, нито двата му пръстена, които не се знаеше да сваля някога, се намериха у него. Вратарят, запитан за завръщането на Ръсел тази сутрин, заяви, че Ръсел и пианистът пристигнали заедно в две рикши и че пианистът прикрепял господина, когато минавали през въртящата се врата и през хола, като се мъчел да се набие колкото е възможно по-малко в очи, както правели обикновено хората, които придружавали пиян. След като чу това, сър Хенри изпрати двамата детективи в стаята на Планке, където го намериха дълбоко заспал; под неговата възглавница обаче се намериха всички липсващи лични вещи на Ръсел. Сър Хенри беше възприел праволинейна тактика и се придържаше към нея. Курт от своя страна гледаше на всичко като на хубава шега.

— Добре тогава. В четвъртък вечерта имахме толкова слабо посещение в бара, че затворихме в полунощ — започна той. — Достопочтеният сър ме беше безпокоил през цялата вечер с подканванията си да идем да гуляем. Случи се така, че аз бях в настроение за това. Взехме две рикши и отидохме в хотел „Хризантема“. Не зная точно колко време бяхме там.

— Кое беше привлекателното в хотел „Хризантема“? — попита сър Хенри.

— Вие знаете това толкова добре, както го знаят всички в Шанхай — каза Курт дръзко. — Момичетата, които ви приготвят лулата.

Секретарят записваше всичко, а преводачът, чиито услуги още не му бяха потребни, се усмихваше. Сър Хенри примигва два-три пъти бързо. Той мразеше тези вулгарни свърталища, където хората пушеха опиум, за да се опиват, да се възбуждат и да си въобразяват, че са по-важни, отколкото са в действителност. Сам той пушеше опиум и го ценеше високо като най-благородното средство за избистряне на духа, за освобождаването му от ограниченията на физическия живот и за облекчаването от страховете и скърбите, които лежат на дъното на всяка душа. От двадесет години той употребяваше опиум, но никога не беше пушил повече от две лули сутрин и две вечер. Той се гордееше с победата над самия себе си, защото никога не се отклоняваше, потискаше жаждата си да пуши и преставаше да пуши, преди да настъпи замайване и когато достигнеше само до първия лек полет на духа. Той не изпитваше никакви симпатии към хора, които ходеха в хотел „Хризантема“ и проституираха божествения дар на опиума.

Минаваше десет — часа, в който сър Хенри беше свикнал да изпушва своите две сутринни лули, и той ставаше все по-нетърпелив, колкото повече продължаваше разследването. Курт Планке страдаше от същите симптоми, защото успокоителното действие на неговата последна лула отслабваше.

— Защо от всички подобни места избрахте именно хотел „Хризантема“? — попита сър Хенри укорително.

— Там имах връзки — каза Курт. — Както знаете, човек трябва да бъде въведен. За известно време имах връзка с една от малките японски девойки. Бях дал вече на Ръсел писмо до момичетата, но те не искаха да го пуснат без мен. По тази причина той се впи в мен като пиявица. Не искаше да ме остави да си легна. Когато свършех работата си в бара, той ме мъкнеше от едно място на друго и пиеше като луд — той не беше приятен човек, когато се напие — каза Курт, гледайки към Хелен за потвърждение.

Хелен не видя погледа, нито пък слушаше какво ставаше на другия край на масата. Очите й бяха запленени от Франковите ръце: той тъкмо беше запалил цигара и сега изгасваше кибрита в пепелника, който беше вече пълен с угарки. На едната му ръка все още се виждаше червеният отпечатък от червилото на нейните устни. Нито в ума, нито в съзнанието си тя виждаше убийството, което беше извършила; за нея то беше само спомен за неприятна физическа случка; то не се различаваше от чувството, което беше изпитала, когато веднъж беше прегазила едно куче. Сегиз-тогиз при спомена за станалото кожата на гърба й се свиваше в слаби тръпки. Но в същото време това беше всичко, което тя можеше да направи, за да сдържа своя истеричен и триумфален страх, който непрекъснато заплашваше да избухне, докато сър Хенри Кингсдейл-Смит упорито следваше своята тъпа линия на разследване. „Ти ми принадлежиш, мислеше си тя с поглед, устремен към Франковите мургави ръце. Аз те спасих от дълбочините на ада и никога няма да се откажа от теб. Сега ти ми принадлежиш.“

Мислите на Франк Тейлър бяха съвсем различни, докато пушеше все по-бързо и по-бързо, изгасвайки цигарата полуизпушена и запалвайки в следващия момент нова.

Вратата се отвори и д–р Хайн влезе. Сър Хенри отправи към него въпросителен поглед и той седна безшумно.

— Току-що говорих с д–р Брадли по телефона — каза той.

— Ще стигнем и до това — каза сър Хенри, като спря погледа си още веднъж върху Курт Планке. — Бил ли е мистър Ръсел пушач на опиум? — попита той.

— Не, преди да дойде тук — не, но трябва да кажа, че опиумът му подхождаше повече от алкохол — забеляза Курт. — Той се стремеше да изтъкне малкото ум, който му беше останал.

— Искате да кажете, че в четвъртък през нощта той за пръв път е пушил опиум?

— Не, това също не е така. Той беше вече попаднал на някакви мошеници, които му бяха продали една мизерна смес за десет долара. Дойде с нея в бара преди десет дни. Съжалявах този човек и след като затвориха бара, го заведох при едни момчета в Чапей, които нямаха собствен опиум, но знаеха как да приготвят лулата. Това беше чакайте да си спомня — в понеделник.

— И вие ли пушихте?

— Не, сър. Съжалявам. Аз имах удоволствието да наблюдавам.

— Това не звучи много правдоподобно, мистър… Планке.

— Може би знаете китайската поговорка, сър: За да се излекуваш от пиянство, трябва да наблюдаваш някой пияница, когато си трезв — отговори Курт. Това беше очевидно ирония.

— Да не искате да кажете, че сте се мъчили да се излекувате от опиума чрез това средство? — попита сър Хенри с досада.

— Да. Правил съм скромни и немного успешни усилия в това направление — забеляза Курт с усмивка.

Д–р Хайн се намести неловко на стола. „Трябваше да оперирам този банкер Чанг“, каза си той тази сутрин. Но Чанг няма да бъде опериран. След това, по-късно, той си каза, че трябва да почака докато завърши аутопсията. Сега мислеше: „Трябва да остана тук да помогна на Курт.“ Курт му се усмихваше почти утешително.

— Стигнахте до четвъртък през нощта, когато сте завели мистър Ръсел в хотел „Хризантема“. Знаете ли колко пари имаше той в себе си? — попита сър Хенри строго.

— Бих искал да се възползвам от случая, за да изясня една психологическа грешка. Пари не ме интересуват. На пари не обръщам внимание.

— Нима? Аз пък бях с впечатлението, че ви е било плащано по един или друг начин от жена за… за услуги… които, как да се изразя…

— Ако искате да кажете, че съм жиголо, сър, трябва да направя едно признание, което може да звучи много смешно. Аз никога не съм лягал в леглото на жена, която не съм обичал. Много повече бих искал да съм давал диаманти на всяка една от тях, отколкото да получавам такива подаръци като например една вратовръзка — каза Курт, неволно опипвайки вратовръзката, която Мейлан му беше подарила.

— Значи вие и мистър Ръсел сте пушили опиум в хотел „Хризантема“ — каза сър Хенри, без да обърне внимание на това обяснение. — Колко лули? Колко време прекарахте там? Спахте ли там?

— Аз не пуших. Само слушах и гледах, когато пушеше достопочтеният сър. Той беше много откровен, когато пушеше. Оплакваше се горчиво. Боеше се от жена си.

— Боеше се? Защо се боеше?

Хелен се приведе, за да привлече вниманието им върху себе си.

— За нещастие, не е вече тайна, че моят съпруг имаше порочен и разпуснат характер. Той страдаше от пристъпи на един вид клаустрофобия. Лекари са ми казвали, че това са предупредителните симптоми на делириум тременс — каза тя, като се облегна отново. Тя хвърли бърз поглед към Франк, но не успя да долови погледа му.

Сър Хенри въздъхна дълбоко. Една отчаяна и плачеща вдовица би му се харесала повече. „Няма да бъде лесно да се измие петното на този приятел Ръсел, помисли си той. Дори смъртта не може да го очисти.“

— Вие не сте имали никакви намерения по отношение на мистър Ръселовия портфейл. Не сте имали желание за опиум, дори не сте намирали за симпатичен покойния. Можете ли да кажете какво ви караше да прекарвате всяка нощ от тази седмица в компания с него? — попита той строго.

Курт го погледна замислено; наблюдаваше го като някакъв забавен предмет. Сър Хенри започна да се чувства неудобно. Неговото сърце беше пострадало от дългия му престой в Китай, ако не изпушеше точно навреме двете си лули, сърцето му започваше да бие слабо и неправилно.

— Чакайте да помисля — каза Курт небрежно. — Вие засягате тук един въпрос, но почакайте малко — каза той. — Мисля, че зная. Ръсел спадаше към една класа, която винаги съм мразил и… да, мразил съм я, презирал съм я и съм я смятал за смешна. Той спадаше към висшето общество. Спадаше към висшето общество. Спадаше към висшето общество, но въпреки това беше отишъл по дяволите. Това ми правеше удоволствие. Да, аз също съм отишъл по дяволите, вие казахте нещо подобно преди малко, когато направихте своята любезна алюзия за моите отношения с жените. Аз отидох по дяволите, сър Хенри, защото изпаднах в обстоятелства, които бяха твърде тежки за мен. Ще се изразя така; попаднах в обстоятелства, които само един евреин може да изживее. Евреите преуспяват в изгнание и когато са преследвани. Човек като мен отива по дяволите. Томас Ман казва някъде, че трудните обстоятелства са най-благоприятните обстоятелства, или нещо подобно, но той казва също така, че няма нищо по-нехигиенично от живота. По тази причина…

— Кой е Томас Ман? — попита сър Хенри.

— Сигурно не сте чували за него, сър — каза Курт леко. — Писател. Нобелова премия. Най-великият жив германец. Няма значение във всеки случай. Това, което исках да кажа, беше следното: Ръсел беше роден при щастливи обстоятелства: пари, семейство, в страна на богатство, сигурност и свобода. Той имаше всичко. Въпреки това той отиде по дяволите. Това прави удоволствие на човек като мен, сър. За мен то е най-доброто нещо в света. Правеше ми голямо удоволствие да гледам как този достопочтен господин се превръща в свиня, без да има извинението, което имах аз, потънал до гуша в тези обстоятелства. Не зная дали можете да разберете това, сър. Има нещо общо между Ръсел и мен и вие трябва да ме извините, ако употребя една голяма дума за него: самоунищожение. Това, беше самоунищожение. Доставяше ми удоволствие да гледам този човек в това положение. Самоунищожение.

Сър Хенри направи такава гримаса, като че ли чувстваше лош вкус в устата си.

— Нека се върнем на фактите и да оставим психологията настрана, — каза той. — Вие сте отишли в хотел „Хризантема“ и сте останали там…

— Не много дълго — във всеки случай не достатъчно дълго за достопочтения сър. Той беше изпушил само около пет лули. Казвам „само“, защото беше потребно много време, за да може опиумът да му окаже някакво въздействие. Той беше до известна степен имунизиран. Мисля, че пияниците много мъчно се поддават на влиянието на упойките — каза той с въпросителен поглед към доктор Хайн. Лекарят кимна бързо в потвърждение. — За човек като него пет лули не бяха нищо. Само колкото да го разсънят. След това трябваше да прекъснем — полиция или нещо подобно. Възможно е полицията да е искала да пораздруса японците, притежатели на хотели. Във всеки случай момичетата ни изтикаха през задната врата и ние се намерихме на улицата в два часа след полунощ, аз — напълно трезвен, а достопочтеният сър викаше за още. Нямаше никаква надежда да го закара човек в хотела и да го пъхне в леглото. След петата лула той се боеше от жена си повече, отколкото след втората. Така беше.

— Да? — попита сър Хенри, положително любопитен да чуе по-нататъшните приключения през нощта, но преди Курт да продължи, вратата се отвори и двамата руснаци въведоха, водейки го за лактите, кулито от рикшата.

Това беше Йен. Беше в доста чисти дрехи — открито синьо сако и смачкани панталони, европейска шапка, защото не можеше да се раздели с нея, дори след като бяха отлетели прекараните заедно със сина му славни часове и след като беше продал копринената роба.

— Почакай — каза му Хенри, като посочи с тънкия си показалец.

Йен застана до стената, близо до вратата, задъхан, сякаш очакващ екзекуция.

— Както знаете, сър, хотел „Хризантема“ е близо до Нанкин роуд. Да, близо до Нанкин роуд. Понеже там не можеше да се направи вече нищо, опитахме в Норт Съчуан роуд и на Фучоу роуд, и във всички други проклети мръсни кьошета в града. Но дяволът си нямаше работа. Всяко заведение, което познавах, беше затворено, капаците бяха затворени или бяха заковани с дъски напречно и вътре не се виждаше светлина. Всички се бояха от японците. Най-сетне казах на кулито да ни закара при Кве Куей — Курт посочи с брадичка към Йен. — Трябва да знаете, че заведението на Куей е най-ниското, най-мръсното, най-нечистото място в цял Голям Шанхай. Там трябва да лежите на една рогозка заедно с кулите и единствената разлика е в цената, която плащат белите. Казах това на достопочтения сър. Не скрих от него какъв вертеп беше. Но той беше полудял за опиум. Искаше да пуши веднага, още същата нощ, не можеше да чака. Разбира се, на мен ми правеше голямо удоволствие да го влача в калта с неговото елегантно вечерно сако. Беше точно това, което исках. Ако той беше започнал да затъва все по-дълбоко и по-дълбоко, не бях аз човекът, който можеше да го възпре. Бяхме откарани у Кве Куей. Там също беше залостено, но кулито явно беше persona grata и за негов хатър ни пуснаха. Там достопочтеният сър получи колкото опиум искаше. Преди да заспи, той ми даде да му пазя парите, пръстените и всичко, каквото носеше у себе си. Без съмнение компанията не му вдъхваше доверие. Но това, разбира се, беше глупаво. кулите там са добри като чисто злато.

— Имате ли някакви свидетели, с които да докажете, че мистър Ръсел е дал да пазите тези неща? — попита сър Хенри агресивно.

Курт вдигна рамене.

— Не зная дали главата на този кули беше достатъчно бистра тогава, за да може да забележи това — каза Курт.

Все пак, когато преводачът запита Йен, оказа се, че Йен знае всичко.

— Кулито потвърждава казаното — съобщи преводачът. — Той казва: „Високият господин даде на малкия добър мистър Ку кесията с парите си и пръстените си. Малкият добър мистър Ку се засмя и ги сложи в джоба си, без да ги погледне, като че ли бяха камъчета.“

Тръпки побиха сър Хенри Кингсдейл-Смит, когато се замисли върху това, докъде беше довела Ръсел страстта към опиум: да пуши в компания с кулито на своята рикша, който също е пушил; сър Хенри знаеше за елегантни сеанси, където лулата минава от уста в уста, и дори и тези разпуснати кръжоци го караха да се чувства зле. Неговото въображение тръпнеше пред тези нарове във вертепа на Кве Куей.

— Продължавайте — каза той, неволно сложил ръка на сърцето си, което го смущаваше.

— По-късно и аз заспах, защото не бях пушил дълго време и скоро се унесох. Когато се събудих — или по-право, когато ме събудиха кулито и Куей, достопочтеният сър още спеше като пън. Китайците бръщолевеха нещо, но не разбрах нито дума от приказките им. Казах на кулито: „Франц, за какво е целият този шум?“ — всички тях аз ги наричам Франц, такъв си ми е навикът, сър — но в своята възбуда човекът беше забравил и малкото, което знаеше от разваленото китайско-английско наречие. Факт беше, че макар Куей да ни беше пуснал в своята смрадлива дупка, беше съвсем невъзможно да ни пусне да излезем. Всичко беше барикадирано и преградено, а китайски войски укрепваха улицата с пясъчни торби и бодлива тел и правеха военни приготовления. Аз гледах през един процеп на капаците на прозорците. Куей и кулито смъкнаха от стените всички нарове, изхвърлиха хората от тях и барикадираха прозорците. Само достопочтеният сър не забеляза нищо и продължаваше да спи блажено. Ние бяхме в крайно неловко положение — затворници в опиумен вертеп. Прозорецът гледаше към ниски покриви, защото бяхме в задната част на къщата. Отвън чувахме дрънкане на тенекии или нещо друго, което войниците пренасяха с кола насам–натам, а един от тях не преставаше да пее мелодията, която пеят тук и която прави човека тъй меланхоличен, че би могъл да завие, както вие куче, когато чуе цигулка. Най-сетне достопочтеният сър се събуди и аз му разказах какво се е случило. Той беше изненадващо кротък и се държеше добре. Смяташе, че тази история е забавна. Беше замаян от опиума, поиска да му дадат нещо за ядене. Куей му даде малко варен ориз с вкус на миши изпражнения.

— Възможно ли е този ориз да е бил отровен? — попита сър Хенри бързо.

— Какво искате да кажете отровен? — попита Курт. Неговият разпит се беше превърнал в монолог. — О, искате да кажете… защото достопочтеният сър… Не, не мисля така. Смятам, че Кве Куей е честен човек по свой начин, но в края на краищата аз ядох същата храна както достопочтеният сър, без да ми посинее лицето. Вие мислите, че Куей е имал намерение да ни отрови и да ни ограби и след това да ни изхвърли на сметта. Интересно, никога не бих помислил за това. Да, аз съм съвсем сигурен, че оризът не е бил отровен. Той само имаше лош вкус.

Сър Хенри Кингсдейл-Смит поклати глава. Ако Курт Планке беше виновен за смъртта на този нещастен Ръсел, той положително правеше твърде малко, за да докаже своята невинност.

— Добре, продължавайте — каза той и почука на масата със своя дълъг китайски показалец.

— Надвечер достопочтеният сър започна да буйства — продължи Курт. — Той вдигаше такава врява, че Куей донесе отново лули. Трябва да кажа, че той пушеше като луд. Аз също пуших. Беше лудост, уверявам ви. Но в края на краищата лулата беше единственото удоволствие, което ни беше останало. Не прекарахме приятен ден. Не зная какво беше онова, което Куей ни даде да пушим: то приличаше на боя за обувки и имаше дяволски вкус. Вместо да ни направи сънни и доволни, то ни възбуждаше. Във всеки случай то възбуди достопочтения сър до изключителна степен. Той стана много неприятен особено когато Куей му каза, че няма в заведението си повече опиум. Много неприятен, дори по-неприятен, отколкото, когато се намираше под влиянието на алкохола. Аз обмислих положението и реших, че не можем да чакаме вечно в тази дупка, за да видим дали войната ще се разпростре и в Шанхай или не. Извадих от портфейла, който достопочтеният сър ми беше поверил, една банкнота от сто долара и я показах на Кве Куей. Той едва не получи удар. Не зная как са били разпределени стоте долара, но във всеки случай на следващата сутрин той ни пусна да излезем. Натъкнахме се на няколко мъчнотии при излизането от китайския квартал в Чапей и при преминаването през постове към Международната колония, но все пак успяхме. След това заведох достопочтения сър чак до вратата му, защото той не можеше да се държи добре на краката си. Това беше чак днес сутринта, чак днес сутринта — повтори Курт с дълбока изненада.

— А след това? — каза нетърпеливо сър Хенри.

— След това? Бях уморен като куче. Хвърлих се на леглото си и заспах. Ако двамата любезни приятели, които сте изпратили, не ме бяха събудили, вероятно в този момент щях да спя.

— Тогава как сте знаели, когато сте се събудили, че мистър Ръсел е умрял? — попита сър Хенри, нахвърляйки се като ястреб над жертвата си.

— Хм… как съм знаел ли? — попита Курт в отговор и се втренчи в него с учудване.

Д–р Хайн се изправи на края на масата и каза:

— Аз бях в стаята на Курт и му разказах. Той сигурно е заспал и е забравил, че съм говорил с него.

— Сега искам да ви задам един въпрос — каза сър Хенри. — Дали, когато сте били сами в хотелския коридор, не сте отнели на мистър Ръсел портфейла, когато е изпаднал в безсъзнание?

— Не — каза Курт и само се засмя при това внушение.

Д–р Хайн трябваше да се намеси:

— По шията на трупа нямаше никаква следа от душене — съобщи той.

Франк Тейлър трепна, когато чу да описват мистър Ръсел като труп. Сякаш този израз правеше всичко окончателно.

— Знаете, че е против закона да се пуши опиум и че като правите това, вие се излагате на тежки наказания — каза сър Хенри Кингсдейл-Смит.

Курт не сметна, че си струва труда да се отправя такава забележка.

— Тогава защо сте пушили, и то при такива унизителни обстоятелства? — попита сър Хенри. Той не беше лицемерен, а просто не можеше да види връзка между опиума така, както той го пушеше, и опиума така, както другите го пушеха.

— Едва ли има нужда да ви обяснявам това, сър — отби Курт въпроса. Той отпусна брадичката си на гърдите, за да обмисли. — Вие вероятно няма да разберете — продължи той. — То наистина беше заради музиката.

— Музиката ли? — попита сър Хенри объркано.

Д–р Хайн се приведе напред, като че ли някой го беше повикал.

— Да, заради музиката — каза Курт, като кимна с глава. — След като сте пушили достатъчно… малко преди да заспите… чува се музика… такава музика, каквато не е била композирана никога досега. Така… така ясна… такава… музика действително. Може да звучи смешно, но винаги съм си мислил: ако можех да запомня тази музика и да я запиша, тогава… Аз съм музикант, между другото — добави той набързо. — Би било едно оправдание, не разбирате ли? Ако бях станал композитор… — добави той с бегъл поглед към доктора. — Ето, това е — завърши той. — Това е вероятно цялото нещастие с напиването — че човек вярва в себе си.

Сър Хенри Кингсдейл-Смит беше потънал в мълчание и абстрактен размисъл.

— Сега ще разпитаме кулито — каза той най-сетне.

— Пристъпи напред, кули — каза преводачът и каза думата кули така, сякаш това беше някаква обида.

Йен се отдели от стената и направи стъпка напред.

— Мога ли да получа цигара? — попита отново Курт и щом получи цигара, вдъхна жадно дима.

Йен стоеше с отпуснати ръце и със зяпнала уста; неговите изнурени гърди се виждаха през отвореното сако, зъбите му стърчаха оголени на изпъкналите му монголски челюсти и той миришеше на подплашено животно, понеже кожата му непрестанно се обливаше в студената пот на страха. Някои от пажовете в хотела му бяха извикали, че пътникът му от тази сутрин е умрял. Макар той да не виждаше как би могъл да бъде замесен в тази работа, нещо го беше уплашило — присъствието на стария лекар, който няколко дни преди това го беше бол с милостивата игла. Кожата на лицето на Йен беше болезнено опъната над скулите му и той полагаше големи старания да не кашля и да не плюе и да разбира въпросите, които му задаваше преводачът. Единственото, което му даваше известна сигурност, беше съзнанието за скъпата шапка на главата му. Всяко „да“ и „не“ той придружаваше със слаб поклон и не произнесе нито една друга дума.

Неговите отговори потвърдиха разказа, който Курт Планке беше току-що завършил. Едва когато бе запитан дали и той е пушил опиум, той упорито започна да лъже.

Познавал ли е той господина, който току-що говорил?

— Да — каза Йен.

В четвъртък през нощта возил ли е той този човек и друг един господин? Да, каза Йен, той и един от неговите приятели ги возели в своите рикши. Закарал ли е двамата господа в опиумното свърталище на някой си Кве Куей в Чапей и останал ли е там с тях до тази сутрин? Да. Младият господин ходил ли е и по-рано с него у Куей? Да.

Той, Йен, пушил ли е също опиум там? Не. Сигурен ли е в това? Да. Кълне ли се, че не е пушил! Да. Лицето на Йен не издаваше нищо, но от начина, по който адамовата му ябълка се движеше, сър Хенри Кингсдейл-Смит виждаше, че Йен лъже.

— Кажете му, че ни е известно, че е пушил опиум, защото е записан в противоопиумното бюро като пушач на опиум — каза той на преводача.

При тези думи Йен почувства, че нещо в него се пръсна и преобърна, но лицето му остана безстрастно. Той само хвърляше с крайчеца на окото си поглед към чуждестранния лекар, защото беше убеден, че този човек го е предал на съд и на неизбежна екзекуция. В главата му не можеше да се побере мисълта, че белите хора познават милостта и я прилагат.

— Запитайте го защо е завел чужденците у Кве Куей — каза сър Хенри.

Една мъгла от опиум се беше събрала над цялата тази работа. Тя забулваше всеки факт, а у самия сър Хенри жаждата за покоя на лулата ставаше все по-силна.

— Заради комшата, комисионата — отговори преводачът. — Двадесет на сто за всеки чужденец.

— Запитайте го дали е пушил със същата лула, с която и Ръсел. И дали знае какво е било онова, което им е продал Куей. Искам да разбера дали не е било някакъв вид отрова — настояваше нетърпеливо сър Хенри.

Курт си позволи свободата да се намеси с една забележка.

— Бял човек може много лесно да бъде довършен с нещо, което един китаец никога не би и забелязал — каза той небрежно.

Преводачът съобщи:

— Куей събрал утайките от лулите от миналия ден и ги сварил с малко пресен опиум. Това е най-ужасното нещо и много по-силно от обикновения опиум — добави той от свое име.

Сър Хенри се обърна към д–р Хайн:

— Възможно ли е това да е било причината за смъртта на мистър Ръсел? — попита той.

Д–р Хайн размисли, преди да отговори.

— Теоретически би било възможно той да е умрял от каквото и да било, дори от чаша уиски, — заяви той с нисък глас.

— Мисис Ръсел — каза сър Хенри, мъчейки се да предаде от гласа си нота на съкрушеност. — Вие имахте ли впечатлението, че съпругът ви е сериозно болен — дори нека кажем умиращ — когато той се върна тази сутрин?

— Наистина не мога да кажа — отговори Хелен кротко. — Той беше много възбуден и нервен и едва се държеше на краката си. Мислех, че е пиян, но може би е бил болен.

Франк се движеше неспокойно. Той искаше да стане и да каже нещо, но Хелен сложи ръката си на коляното му под масата и го накара да остане на мястото си. Натискането на ръката й беше твърдо и тежко и тя го задържа назад, както би направила с подплашен кон. В стаята беше горещо, но от докосването на Хеленината ръка през костюма на Франк преминаваше хлад. Когато вдигна поглед, той видя по лицето на мистър Хенри израз на изненада. След като беше дала отговора си, Хелен си взе цигара от кутията пред тях и Франк механично и запали кибрита. Тя се опита да му се усмихне, докато той държеше кибрита пред цигарата й. Беше започнала да изглежда като чужденка. Говореше като рускиня с твърди съгласни и леко затъмнени гласни. Приличаше на рускиня със своята червена разрошена коса и с голямата си буйна уста. Елена Грубова — тя мислеше, че се владее, тя се гордееше със себе си, но не знаеше, че се намира вече в състояние на разпад и че очите на всички са насочени към нея.

— Желаете ли да кажете нещо, мистър Тейлър! — попита сър Хенри след мълчание.

— Аз бях там, когато Боби се върна и съм убеден, че той беше много добре — каза Франк бързо.

— Вие сте американец, нали? — попита сър Хенри замислено.

— Да — каза Франк. — Вярвам, че аз…

Ненадейно започна да говори Йен — кулито в дъното на стаята, когото всички бяха забравили.

През последните една–две минути той гледаше ту едного, ту другиго и се беше убедил, че тук не беше поставено на карта нищо друго освен неговата собствена глава. Сърцето му стана мъничко и се мъчеше да намери път и да излезе от гърдите му. Човек можеше да го види как се блъска в изтощените му ребра. Понеже животът му беше сложен на карта, той отвори уста и започна да говори:

— Кой взема бавен кули? — каза той. — Кой взема слаб, бавен кули? „Бързо!“ — викат господата. „Бързо, бързо, кули, тичай надясно, тичай наляво.“ И те ритат по задницата, ако спреш да си поемеш дъх. Кой дава на бедния кули нещо за ядене, ако той е много бавен и не може да спечели пари? Кой дава на кулито бързи крака и леко дишане? Несправедливо е да го наказвате, че яде Великия пушек, защото пушекът е единственият приятел, когото кулито има. Той прави празният корем пълен и уморените крака — пъргави, той уталожва болките в гърдите и дава сън на онзи, чийто живот е мъчение. Без Великия пушек кулито умира, но ако яде от Великия пушек, срязват му главата. Участта на кулито е несправедлива. „Ела си у дома, върни се при семейството си“ — казва синът. „Горчиви са сълзите в изгнание“ — казва разказвачът на приказки на пазарището. Аз искам да се върна със сина си, но имам дългове; те никога не ми излизат от главата, аз трябва да печеля много пари, трябва да спечеля осем долара, за да платя дълговете. Тогава мога да се върна при сина си, в къщата си. Цяла седмица не теглих рикша и ядох пушек, сър. Това кара костите да се трошат и изсмуква дъха от гърдите. Как да спечеля пари, когато съм така разсипан? Как ще мога да видя някога пак сина си? Грях ли е, когато кулито пуши, за да получи сила за работата си и да си плати дълговете? Кве Куей ми дава по двадесет цента за всеки чуждестранен дявол, когото му закарвам. „Води много такива — и ще си платиш дълговете“ — казва Куей. „Давам ти пушек без нищо — казва Куей, — за да ти покажа, че съм ти приятел, защото виждам, че загиваш от слабост.“ Грях ли е да вземаш лекарство, когато тялото е болно? Великият пушек е лекарство на бедните. Аз не съм роден кули — каза Йен и той беше тъй изтощен, че сълзи се появиха на очите му и се търкулнаха по бузите му. — Аз не съм роден кули. Аз принадлежа към уважаемото семейство Лунг и дядо ми е бил старейшина в селото — достоен и почитан мъж. Затова сега искам да се върна у дома и да забравя чужденците като лош сън. Откакто видях сина си, у мене не остана никакво друго желание, освен да се върна у дома. Скоро — продължавах да си мисля, — скоро дълговете ще бъдат платени, свободата ще бъде спечелена и ще се върна в селото си. Там няма да имам нужда от пушека, там всичко е добро и никой не вика: „Бързо, кули, бързо!“. Но аз няма да ида у дома си. Сега главата ми ще бъде отрязана. Какво иска чуждестранният стар доктор от моята глава? Защо предава главата ми? Плащат ли му за това? Плащат ли му за моята глава? Колко пари? — викаше Йен и като пристъпи към д–р Хайн, вдигна двата си юмрука! — Чужденците също имат глави, които могат да бъдат отрязани — викаше той в своето огорчение. — Ще дойде време, когато техните глави ще бъдат отрязани, така че те няма да могат да видят вече синовете си. Това ни се казва и обещава: че чужденците ще бъдат изгонени от страната и избити и тогава ние ще имаме богатствата, които те сега са пипнали здраво. Но мен — каза той, плачейки, — но мен няма да ме има тук. Аз ще бъда екзекутиран и главата ми ще бъде отсечена. Никога вече няма да видя сина си и никой от моето семейство не е наблизо, за да погребе трупа ми.

Когато стигна дотук, Йен сложи ръце пред лицето си и заплака със силни, задъхани ридания, защото му стана ясно, че дори трупът му ще остане без почести и ще бъде осакатен. Тук няма да има никой, който да пришие отново главата му и той ще бъде обречен да бъде завинаги неспокоен и долен дух, вместо да бъде прадядо, който би бил почитан с благовония и ориз. И в своето отчаяние той си представяше ада като живота на кули, но без утехата на опиума.

Д–р Хайн беше трепнал, когато Йен вдигна юмрука си срещу лицето му, но чу и разбра само една дума от всичко, което каза Йен, думата цу, което значи син. В ума му проблесна каква ще бъде съдбата на Йен и той почувства съжаление към него.

Сър Хенри Кингсдейл-Смит попита преводача:

— Какво казва той?

Преводачът, който с известно затруднение следеше несвързания порой от думи, който се беше излял от устните на Йен, сви рамене.

— Комунистически приказки — каза той.

Курт Планке протегна ръката си към пепелника и смачка цигарата си.

— Ако това би помогнало да се докаже невинността на този кули, аз съм напълно готов да призная, че съм удушил мистър Ръсел, отровил съм го и съм го намушкал откъм гърба — каза той небрежно, макар че всеки нерв в тялото му трептеше от съчувствие към недоизречената болка на китаеца.

— Трябва да установя дали мистър Ръсел е бил в добро здраве, когато е слязъл от рикшата — каза сър Хенри упорито. — Това е важното. Причината за смъртта в Чапей ли е била създадена, или се е случило нещо в краткия промеждутък между пристигането на мистър Ръсел в хотела и влизането в спалнята му. Това е било единственото време, в което вие, мистър Планке, сте бил без свидетел заедно с покойника. Не се намери обяснение на крайно уличаващото обстоятелство, че неговият портфейл и пръстените му бяха намерени у вас.

Като правеше тази забележка, сър Хенри гледаше покрай Курт към долния край на масата, където Хелен седеше със сведени очи, сякаш за да избегне тъжната сцена. Коляното й беше притиснато в коляното на Франк под масата, но този допир не можеше да спре треперенето на крайниците й.

Ненадейно Франк стана, хвърли цигарата си на пода, подпря се с двете си ръце на масата и каза:

— Извинете, че ви прекъсвам, сър. Отдавна би трябвало да заговоря. Когато Ръсел се върна, нищо му нямаше. Той беше тъй добре, че едва не уби жена си. Понеже, за нещастие, бях свидетел на тази семейна сцена, аз го повалих с един нокаут. Като падна, той си удари главата в ръба на масата. Предполагам, че аз съм отговорен за неговата смърт. Строшил съм му черепа. Няма смисъл да ви оставя да вървите по-нататък по фалшива следа, сър. Аз направих това и отговорността е моя.

Когато той каза това, Хелен нададе странен, болезнен вик. Франк не обърна внимание. През последния час той беше поставил между тази жена и себе си цели океани и континенти. Когато свърши, той остана, където си беше, с ръце на масата, очаквайки да види какво щеше да се случи. Сър Хенри, към когото се бяха обърнали така ненадейно, гледаше като човек, до чието ухо току-що е започнал да звъни някакъв алармен звънец. Но преди той да заговори, д–р Хайн скочи и извика:

— Аз говорих с д–р Брадли. Не може да става никакъв въпрос за строшаване на черепа или друга външна повреда. Направеното следсмъртно изследване поставя това извън всяко съмнение. Мистър Тейлър, що се отнася до това, то няма нищо общо със смъртта на Ръсел, поне пряко няма нищо общо.

Той пак седна, учудвайки се сам на себе си. Беше дълбоко изненадан, че още взема някакво участие в човешките проблеми и се мъчеше още да служи на целите на правосъдието. Неговата безсънна нощ и катастрофата, която носеше в джоба на сакото си под формата на смачкано писмо, го бяха поставили в странно положение на изнервеност и го бяха направили свръхчувствителен. Беше убеден, че нито Курт, нито кулито имаха нещо общо със смъртта на Ръсел, но едва в момента, когато Франк заговори, на него му стана ясно, че жената беше убила мъжа си. Сър Хенри не беше стигнал чак дотам; мозъкът му, напротив, се зашеметяваше все повече и повече, колкото по-далеч зад него оставаше часът за неговите две лули. Той се приведе напред над масата и каза любезно:

— Видите ли, мистър… Тейлър, вие не сте причинили никаква фатална повреда, това е положително. Ако мистър Ръсел наистина е нападнал жена си и вие сте го повалил с удар, в което нямам основание да се съмнявам, това е напълно естествено и дори — похвално. Никой от нас не би гледал да се малтретира жена, без да я защити.

— Благодаря ви, сър — каза Франк и седна пак. Ненадейно напрежението у него спадна, всичко се разхлаби. Той взе кутията с цигари. Беше празна. „Имам нужда от уиски“, помисли си той. Сега крайниците му започнаха отново да се съвземат. Беше умрял. Сега беше пак жив.

— Между другото, как се случи тъй, че вие сте били тук, когато се е върнал мистър Ръсел? — чу той сър Хенри да пита.

Масата беше дълга и сър Хенри седеше много надалеч, на отсрещния бряг на широка река. Франк още се колебаеше, когато Хелен каза, без да сваля очи от сплетените си ръце.

— Мистър Тейлър дойде да се сбогува с нас, преди да се качим на парахода. Той искаше да ни благодари за сватбения подарък, който му изпратихме. Днес той се венчава.

Франк не схвана горчивия триумф в тези думи. Сър Хенри промълви вежливо:

— Съжалявам, че съм разстроил сватбения ви ден. Не сте попаднал на много добра дата — добави той, защото въздухът беше раздиран на все по-къси интервали от глухи експлозии. Това можеше да са гръмотевици. Понякога просветваха светкавици и всички се мъчеха да повярват, че това са гръмотевици.

Франк отново стана и каза:

— Тъкмо се канех да помоля за позволение да ида да видя годеницата си. Тя сигурно се тревожи за мен. Живее в хотела, така че ако имате нужда от мен, ще бъда тук. Аз съм напълно на ваше разположение. Но ако можете да минете без мен през следващите няколко минути…

Франк дишаше дълбоко: той вдишваше големи количества от буреносния въздух, който нахлуваше отвън. Гълташе лакомо въздуха в стаята, застоялия угнетителен въздух, напоен с избилата от страх студена пот на китайския кули и с газовете от далечните експлозии. Той си проправяше пътя като затрупан миньор, като схвана, че няма нищо общо със смъртта на Ръсел. Едва сега забеляза, че ръцете и нозете му бяха станали безжизнени. Сега кръвта му започна да пулсира в тях, тя щипеше и бодеше така, като че ли той беше замръзнал и сега отново възвърнат към живот. Масата се разтегляше все повече и повече, ставаше по-тънка и по-дълга, като железопътна линия, която отнасяше сър Хенри нататък. Това беше някакво зашеметяващо чувство. След това всичко стана отново нормално и сър Хенри беше достатъчно близо до Франк, за да може последният да види, че сър Хенри се усмихваше.

— Да, мисля, че можем да минем известно време без вас — каза той. — Но не отивайте много надалеч, мистър Тейлър. И мога ли да ви помоля да не казвате нищо на годеницата си? Ще се опитаме да запазим тази работа в тайна — ако е възможно. Вие разбирате, че това не е следствие, а просто малко разискване. И двамата сме приятели на Ръселови.

„Скромен човек е този американец, помисли сър Хенри, когато Франк Тейлър стана да си върви. Опита се да поеме всичко върху себе си. Честен, много честен.“

— Трябва да ви помоля да постоите тук още един момент, д–р Хайн, и вие също, мистър Планке. — Той посочи с тънкия си показалец към Йен. — Кулито може да чака отвън.

Йен стоеше до стената, чувствайки се празен и безчувствен от страх след своето избухване. Той разбра погрешно повелителния жест на този костелив пръст. Сметна, че това е неговата смъртна присъда. В момента, когато двамата гигантски руснаци сложиха ръка върху него, за да го изведат вън, той се смъкна беззвучно, като празен чувал.

— Бедният Франц! — каза Курт Планке спонтанно.

Двамата гиганти вдигнаха Йен и го изведоха навън.

Франк направи два поклона, един по посока на сър Хенри и втори, неопределен и лошо прицелен, към Хелен. Тя стоеше неподвижно и не погледна към него, когато той тръгна към вратата. Само пребледня под своята тъмна пудра и остаря с няколко години.

Сър Хенри събра китайските си пръсти и каза:

— А сега за вас, мисис Ръсел…

Франк затвори вратата след себе си; беше отвън, беше в коридора, стигна до асансьора, позвъни, застана и зачака, отново позвъни. Откри, че си подсвирква, какъвто навик имаше. Трябва и да се бръсна, помисли си той. Рут, помисли си. Уиски, помисли също. Дойде бавно на себе си, сякаш се пробуждаше от дълбок унес. О, момче, о, момче, това можеше да стане лошо. Значи е било просто сърдечен удар…

Асансьорът пристигна, той влезе, започна да си подсвирква по-високо, изкачи се два етажа по-нагоре, излезе, тръгна пак по коридора, застана пред вратата на Рут. Ослуша се, но не чу нищо. Постоя няколко минути пред вратата, преди да почука, защото трябваше първо да си възвърне равновесието. Когато не се чу отговор на почукването, той предпазливо натисна дръжката на вратата и тя се отвори.

Надяваше се да намери Рут заспала, след като го е чакала толкова дълго време. Но Рут не беше там. Конфуций беше там. Стаята беше тиха и празна. Един сребърен поднос, комплект с купа за коктейл и дванадесет сребърни чаши стоеше върху масата. Франк влезе в банята и си изми ръцете.

Първата бомба вече беше паднала на Нанкин роуд, първата горчива кръв беше пролята, първият объркан вик от страх беше проечал, стените на първите къщи бяха срутени. Градът никога вече няма да бъде така, както беше един час преди това, защото нова война дамгоса с нови рани неговото изранено в сражения лице. А също и на онази шепа хора, които проследихме от тяхното раждане до този момент, краят е започнал. Животът ги отвя при устието на голямата бавна река, той ги изхвърли на брега при тези гигантски кръстопътища на света, за да ги унищожи тук. Някои от тях бяха минали вече през страхотни неща, някои от тях са толкова невинни, че не могат да познаят смъртта, когато я срещнат на открита улица. Тези хора са продукт на времето, в което живеят, точно както речните камъчета — кръгли или ъгловати със странни форми — са продукти на течението, което ги е търкаляло насам и нататък и ги е изваяло в сегашната им форма, без те да са в състояние да направят нещо против това. За тези времена обаче, периодът от последните петнадесет години — никой още не може да каже дали бъдещето ще погледне на тях като на период на поражение и разруха. Във всеки случай този период, в перспективата на цялата съдба на малката, хладна, тъмна планета, която е наше жилище, ще изглежда не по-важен, отколкото отминаващата стъпка, която разрушава един мравуняк, само дето мъничките мравки, усърдно изграждайки своя дом, са безполови и се съсредоточават само в своите длъжности към общността, докато ние, атомите на човечеството, живеем робски, но непобедимо свързани с пола; безсмъртни в кратките песни, които полът ни кара да пеем, в сълзите, които той изтръгва, в гротескните танци, в които се вием, минаваме и се разминаваме, само за да отминем отново.

XXIV

Рут Андерсън се събуди рано тази сутрин и помисли за Франк. „Той се е променил, мислеше си тя, Шанхай го е променил. Но той ще стане отново такъв, какъвто си беше, щом се съберем.“

Тя полежа известно време в леглото, сложила ръце под главата си, усмихвайки се замислено, и след това отново заспа. Сънува кратък и радостен сън, който не можеше да си спомни, когато се събуди. Въздухът беше пълен с шумове, дрънкаха чаши и чинии, някой пееше с чуждестранен китайски глас и Рут се учуди, че китайските прислужнички в кухнята пееха по време на работа, също тъй както правеха кухненските прислужнички в отечеството й. Тя скочи от леглото си едновременно с двата крака, защото това беше важно в утринта на нейния сватбен ден. Всичко можеше да се развали, ако станеше първо с онзи крак, с който не трябваше да става.

Конфуций беше излязъл от кошничката си; тя беше празна, никаква следа от топлина не беше останала в нея. Рут започна да търси загрижено патенцето, викаше го, мамеше го и му говореше галено, но Конфуций не искаше да отговори. Тя го намери най-сетне под леглото, свит до стената, с глава под несъразмерните си крила. Когато го извика, той издаде слабо, жаловито писукане. Тя коленичи под леглото и предпазливо го извади.

— Болен ли си? Какво има? Гладен ли си, или ти е студено? — питаше тя, като сви дланите си и му направи гнездо от тях. Усещаше как малкото пухесто телце трепери слабо и непрестанно и й беше мъчно за него. Допря малкото създание до лицето си и започна да го гали.

— Слушай, Конфуций — казваше тя, — ти не трябва да бъдеш болен днес, днес е моята сватба. — Тя потърка бузата си в перушината му и Конфуций сякаш стана по-весел. Той извади малката си главичка изпод крилото си и започна да си чисти перушината. — Така е добре — каза Рут. — Ето, сега си добро момче — полът на Конфуций още не беше установен, но Рут го наричаше момче. — Бъди любезен към мама. — Той беше слабичко малко патенце, една малка топка, бледожълта с тъмносиви петна тук–там. Клюнът му беше толкова мек, че тя се боеше, че той ще го прегъне. — Внимателно! — казваше тя. — Не го пресилвай.

Рут постави патенцето обратно в кошничката му, но след големи усилия и с едно–две писукания то пак излезе.

— Какво има? — питаше тя, гледайки го загрижено. — Не обичаш ли вече къщичката си? Почакай, ние скоро ще се преместим. Трябва да имаш малко търпение, не знаеш ли? Аз също трябваше да чакам, Кони.

Тя въздъхна, като погледа още малко малкото патенце, а след това включи радиото, за да се развеселят. Скоро се чу някаква джазова музика. Рут отиде в банята, като остави вратата отворена, за да може Конфуций да я последва, ако иска. След известно време малкото патенце действително влезе, кретайки. Рут беше очарована.

— Ах ти, мъничко мило същество — извика тя в екстаз, — ах ти, сладко малко създание, това беше наистина мило от твоя страна. Обичаш ли мама? Обичаш ли малко мама? — попита тя сериозно.

Въпреки това тя беше сигурна, че с Конфуций не всичко е наред. Ако той беше някой от нейните пациенти, тя щеше да му измери температурата.

Под душа в банята тя си тананикаше джазовата мелодия, която беше чула по радиото. Избърса се и се върна в спалнята с Конфуций. Когато седна пред малката тоалетна масичка, за да си направи тоалета, тя се угрижи. Тази сутрин това беше от особена важност, както всичко друго. Тя разглеждаше лицето си, косата си, кожата си отблизо и почти укорително, защото не се харесваше. Тя беше забелязала вече, че в Шанхай имаше много красиви жени. Всеки ден тълпи от елегантни, извратени и кокетни жени, които бяха предприели околосветско пътуване, идваха в магазина на Франк. Рут се чувстваше жалко неопитна и обикновена в сравнение с тях. „Флятхил, мислеше си тя. Аз съм просто продукт на малкия град.“ Тя сбръчка чело в усилие да си спомни думите на статията, която беше прочела на борда в едно списание: „Никой не може да отнеме мъжа ми.“ Описанието, което авторката даваше за своя съпруг, изглеждаше на Рут точен портрет на Франк. Висок, строен, благовиден, добре възпитан, от добро семейство, с добър характер, спортист, обичан от всички. Точно като Франк. „Аз съм робиня на своя съпруг, това е тайната“, беше писала авторката. Рут въздъхна дълбоко. Беше готова да бъде робиня на Франк, ако това можеше да помогне.

Преди да стигне до начервяването на устните си, телефонът иззвъня. Франк. Рут автоматично облече робата, преди да заговори; направи това от скромност, без да съзнава. „Значи, ще трябва да чакам“, помисли си тя с разочарование, когато разговорът свърши и седна пак. Беше тъй неспокойна, че чувстваше, че може да избухне. Погледна часовника. Още нямаше осем. Сватбата беше в един. „Робиня“, помисли си тя и телефонира за закуската си и за едно твърдо сварено яйце за Конфуций. Погледна пак в огледалото, завърши с червилото и най-сетне облече роклята, с която щеше да се венчае, една от онези евтини рокли, с които беше пълен гардеробът й. Тя беше бяла и семпла и й харесваше.

Рут имаше тайна от Франк. Тя купуваше всичките си дрехи от детските щандове на магазините, защото всички други бяха твърде големи за нея. Когато закуската се появи, преди стаята й да е подредена, тя самата оправи бързо леглото си, както беше оправяла хиляди болнични легла, постави всичко на мястото му и след това седна до прозореца да нахрани патенцето и да изпие кафето си и портокаловия сок. Конфуций покълва капризно твърдо свареното яйце и го остави. Рут погледна колко е часът и откри, че бяха изминали само десет минути, откакто се беше обадил Франк. „Днешният ден ще мине бавно“, помисли си с въздишка. Постепенно се отегчи. „Откакто съм в Шанхай, животът ми, общо взето, не е бил нищо друго освен очакване на Франк“, помисли си тя сърдито. Взе Конфуций на скута си и той заспа там. „Трябва да се науча да бъда ленива“, помисли си тя след това, защото не можеше да понася да седи бездейно и толкова се умори от това, че отвори уста и се прозина. Отиде в банята и изпра три чифта чорапи, но и това не помогна.

Чу се почукване и едно момче китайче вмъкна огромен тежък пакет. Рут винаги се объркваше, когато трябваше да се дава бакшиш. Щом момчето си отиде, тя постави Конфуций в кошничката и след това разтвори пакета. Това беше високомерният сватбен подарък, който беше избрала Хелен. Рут беше поразена. Тя вземаше една чаша след друга, а след това купата и подносът. Прочете приложената картичка: „Най-добри благопожелания на двама ви“. „Истинско сребро“, помисли тя с благоговение. Постави всички неща на малката маса в средата на стаята, седна на единственото кресло и се загледа в тях със скръстени ръце. „Трябва да пиша на мама за това“, помисли тя в своята благодарност.

Времето отказваше да се движи. Само за да върши нещо, Рут изтърка розовия лак от ноктите на краката си и с език между зъбите, лакира всички отново. Това беше деликатна работа, която отнемаше време и цялото внимание на човека. След това взе стар вестник и се опита да реши стара кръстословица. Погледна през прозореца, от който не можеше да се види нищо. Легна на леглото да помисли, като се погрижи да не измачка роклята си. Опита се да говори с Франк по телефона в магазина, но не получи връзка, затвори радиото, сетне пак го пусна. Най-после Франк й се обади отново.

Всичко, което тя разбра от това, което той каза, беше, че сватбата ще трябва да се отложи и че тя трябва да стои в стаята, защото изглеждало опасно.

— Къде си? — попита тя.

— В магазина — каза Франк.

Гласът му звучеше странно и тревожно, сякаш опасността, за която говореше той, беше зад него и надничаше през рамото му, докато той телефонираше.

Когато разговорът свърши, Рут съблече бялата рокля. „Нямаше защо да я цапа“, помисли си тя благоразумно. „Няколко дни чакане нямаха голямо значение“, помисли си тя също. В края на краищата беше чакала Франк дълги години. Нямаше смисъл да бъде нетърпелива, нетърпелива заради собственото си нетърпение.

Извади кораловочервената си рокля, тази, която носеше, когато пристигна. Тъкмо когато стоеше пред огледалото в своя лакерденорозов комбинезон, се чу първата гръмотевична експлозия. Тя остана на мястото си слисана, с роклята в ръце, чудейки се какво се е случило. „Гръмотевична буря“, беше първата й мисъл, но коленете й трепереха. „Опасност“, помисли си тя след това. Това беше опасността, за която беше казал Франк. Още от деня на нейното пристигане постоянно се говореше за обстрелване и опасност, а не ставаше нищо. Рут отдаваше това на нерви или на начина, по който говореха тези неуравновесени шанхайци. Но ето че самият въздух започна да реве, стените се тресяха и опасността беше до нея. Конфуций надаваше високи и горчиви стонове и се мъчеше да се покатери по кошничката и да излезе навън, но винаги падаше вътре, вероятно защото и той чувстваше слабост в коленете. Той пляскаше със своите смешни, малки крилца и искаше да се махне оттам. Рут се беше облякла, поставила си беше шапката и беше пъхнала под мишница чантата си, без да забележи какво прави. От вратата погледна към отчаяното малко патенце и като се върна с кратък, съжалителен смях, взе кошничката с Конфуций и го отнесе със себе си.

— Бъди спокоен, нищо няма да ни се случи — каза му тя.

Прозорците пак издрънчаха, когато затвори вратата. Отиваше при Франк, защото, ако сега наистина станеше опасно, тя естествено искаше да бъде там, където е и той.

В магазина не бяха нито Франк, нито Б. С., а мистър Уанг се държеше толкова истерично, че очевидно не беше в състояние да даде каквито и да било смислени сведения.

— Идва вече — повтаряше той постоянно. — Започна, това е краят, този път ще бомбардират, докато разрушат всичко.

Рут беше изненадана. Винаги й бяха казвали, че китайците не мислят нищо за смъртта и тя предполагаше, че за китайците смъртта съвсем не означава същото, каквото означава за американците. И все пак мистър Уанг не правеше впечатление на човек, който посреща смъртта със самообладание; напротив, той се мяташе като заклана птица.

Рут излезе разочарована от магазина. Тя застана под колонадата, разтревожена къде може да бъде Франк. „Или е в клуба, помисли си Рут, или пък е трябвало да се яви като доброволец.“ Привиждаше й се как Франк се върти между други войници, със стоманен шлем на глава — може би беше виждала някъде подобна картина. „Ах тези японци!“ — мислеше тя със силен гняв. Откакто беше пристигнала в Шанхай, кампанията на омраза срещу японците беше заразила и нея. Пропагандата беше проникнала през очите й, през ушите й и дори през порите на кожата й. За нея беше очевидно, че тези японци няма да се поколебаят да унищожат Франк, ако той им се изпречи на пътя.

Рут тръгна решително, излезе изпод колонадата и се отправи по Нанкин роуд. Сви в странична улица и пристигна пред къщата, в която живееха Франк и Морис, изкачи се по тъмната, тясна стълба и позвъни. Рут звънна няколко пъти, като в същото време с отвращение вдишваше острата миризма на стълбището. След като не отвори никой, тя въздъхна и излезе. Конфуций беше заспал.

Намери Морис в клуба, но не и Франк. Повикала го беше на входа, защото знаеше, че вътре не се пускат жени. Той излезе като привидение, миришещ на уиски, със зелено лице, червенокос и с червени косми по брадичката. Опита се да закрие лицето си с ръка.

— Не съм си лягал три нощи — каза той извинително. — Твърде съм зает с новините.

Клубът приличаше на кошер.

— Къде е Франк? — попита Рут.

— Ах, ако вие не знаете… — отговори Морис.

— Аз не зная дори къде да го търся — каза тя безпомощно, защото очакваше да го намери в клуба.

— Глупости! Няма нужда да го търсите. Трябва да се върнете право в хотела. Света Богородице, жените са най-неразумните същества, които Бог е създал! В хотела сте в безопасност. Тук е много близо до реката, където са всички тези мили малки японски военни кораби. Искате да ви удари някоя граната ли? Искате Америка да обяви заради вас война на Япония? Ако Франк знаеше, че се шляете тук, щеше да ви набие. Познавам Франк. И за какво идвате насам, за бога?

Всеки мъж, който влизаше или излизаше, хвърляше поглед към нея. В Америка не гледаха така момичетата. Рут си тръгна, когато Морис, като промълви някакво извинение, се гмурна обратно в клуба — пак при телефона, чашата уиски и новините. Сега наистина за пръв път Рут беше останала сама по улиците на Шанхай. Когато беше с Франк, тя виждаше само Франк; сега за пръв път тя видя нещо от тълпите, багрите и движението в града. Тъмни облаци помрачаваха небето; хилядите знамена, знаменца и флагове висяха отпуснато пред магазините — само от време на време се раздвижваха ненадейно, сякаш ги докосваше някаква невидима ръка. Малките китайски вестникопродавачки крещяха до прегракване по ъглите на улиците, кулите тичаха с рикшите, автомобилите се трупаха един зад друг, площадите приличаха на кипяща маса от бързащи европейци и китайци. Между другото Рут се учуди на три млади китайки, които минаха покрай нея, носейки с целия нюйоркски шик своите модерни рокли и шапки. На нея й беше горещо, нейната кораловочервена рокля беше започнала да лепне по кожата й. Беше изгубила пътя сред лабиринт от малки улички, всички минаващи зад високите сгради по Бунда; сигурно беше тръгнала в погрешна посока, когато излезе от клуба. Това беше същинско приключение и тя почти се радваше — така поне минаваше времето. „Ще се разрази буря“, помисли си тя, като се мъчеше да си поеме въздух. Спря на пресечката на две малки улици и погледна към облаците. Цялото небе бръмчеше от самолети.

Когато падна следващата бомба, Рут стоеше в тясна улица и разглеждаше витрината на магазин за бельо. Тя тъкмо се чудеше на евтината цена на фините бродирани покривки за маса. „Когато поканим семейството на Б. С., ще трябва да сложим трапеза за осем души“, мислеше тя, когато дойде експлозията. Беше толкова силна, че Рут не знаеше какво точно се беше случило — разнесе се страховит рев и започна сътресение, което я повали. Тъмнина и див ужас, но никаква болка. Тя щеше да изгуби съзнание, ако виковете от хиляди гърла не я държаха будна. Хора тичаха покрай нея, докато тя лежеше на земята до стената на една къща, където бе отхвърлена, все още притиснала до себе си кошничката с малкото патенце. Витрината на магазина за бельо лежеше на парчета, а самата Рут бе отхвърлена няколко метра по-нататък. Виковете ставаха все по-високи и по-диви, колкото повече Рут се мъчеше да се съвземе. „Това беше бомба“, помисли си тя, като погледна към небето и неговите ниско надвиснали гръмотевични облаци. Сега тя забеляза, че усеща на задната страна на главата си тъпа болка и когато попипа с ръка, разбра, че се е ударила, когато падна. Засмя се, защото изглеждаше смешно и разтърси главата си, за да я избистри. Видя мъж да тича покрай нея, бял мъж с окървавена жена, прехвърлена през рамото му като чувал. Видя китайка в черни панталони да мъкне със себе си две деца. Видя млад китаец, който застъпваше дългата си роба и с труд напредваше. Видя друга жена с деца, едното от които беше на ръцете й; главата му беше клюмнала отпусната и окървавена.

Рут се окопити и стана. Тя се чувстваше зашеметена и не можеше да стои на краката си, но не беше ранена. Започна да си пробива път срещу течението на бягащия народ, защото в природата й беше да не бяга от опасността, а да я търси и да отива там, където има нужда от помощ. Спря само веднъж, за да погледне Конфуций. Сега той изглеждаше по-малък. Тя го докосна: беше топъл, но отпуснат. Извади го и го поднесе към лицето си, той беше мъртъв. Тя го сложи грижливо в кошничката и остави кошничката на земята.

— Нямам време, миличък приятелю. Много съжалявам… — промълви тя.

Тя продължи да си пробива път и излезе на един ъгъл, но не разбра, че беше пак на Нанкин роуд, защото улицата беше неузнаваема. Половината от фасадата на една сграда беше срутена, гъсти облаци прах още се издигаха от развалините. Ранените се гърчеха в прашните облаци със странни спазми, като червеи. Някаква необикновена и мъртвешка миризма се носеше в гъстия въздух. Рут сега беше толкова близо до викащите хора, че тъпанчетата на ушите й започнаха отново да вибрират след заглъхването от експлозията. По това време на улицата излизаха тичешком от една сграда хора и даваха помощ на ранените по средата на улицата. Рут се покатери по разрушенията и се зае за работа. Подметките на обувките й скоро започнаха да лепнат и да се плъзгат от кръв. Миризмата на кръв скоро задуши щипещата миризма на мазилка, прах и експлозия.

Мнозина бяха умрели. Други бяха ранени, раздрани, както и къщата, чиито стени се бяха срутили над тях. Късове от крайници, части и парчета от това, което десет минути по-рано е било човешко същество, излизаха наяве, когато хората разчистваха парчетата от мазилка и извадиха това, което беше отдолу. Рут съгледа китката на женска ръка, която се протягаше между развалините, сякаш търсеше помощ. Над китката се виждаше горната част на ръката, обгорен и кървав къс от рамо. Жената, на която принадлежеше ръката, е била отхвърлена някъде другаде или е била разкъсана. От това на Рут не й прилоша, защото в операционния амфитеатър и в аутопсионната зала тя се беше научила да се владее. Избърсваше с рамо потта от лицето си и продължаваше да рови за човешки тела. Бели хора и китайци бяха неразделимо смесени в тяхната ужасна смърт.

— Всички хора са братя — каза някой близо до Рут.

Това звучеше призрачно и когато вдигна поглед, видя, че говорещият е стар китаец с безстрастно лице. Той вдигна едно бяло дете и го отнесе в най-близката сграда — хотел с въртяща се врата, на която не беше останало нито едно стъкло.

Недалеч от опустошения плочник Рут намери жена, която като че ли не беше ранена, но се гърчеше в спазми. Беше китайка от по-нисшите класи, в черни панталони, с бял ленен жакет. Щом се наведе да й помогне, Рут схвана каква беше работата. Жената беше бременна и уплахата беше извършила своето. Порой неясни думи се лееше от устата на жената, а косата й беше влажна от болките. Рут обмисли една секунда и след това, като напрегна всички сили, взе жената на гръб и я отнесе встрани от сцената на катастрофата, в странична улица, която беше по-пуста и по-спокойна. Жената изведнъж спря да говори и нещо като усмивка оголи едрите й зъби. Щом Рут я сложи на земята, разпусна панталоните й и ги смъкна, тя отново започна да стене. На Рут и изглеждаше чудо, че трябваше да бъде родено дете сред тази смърт и разрушения. Тя често беше присъствала на раждания, но никога не беше акуширала. Липсата на каквито и да било антисептични средства беше мъчителна за нейния добре трениран сестрински ум, но в същото време у нея бушуваше радост, че ще може да бъде полезна.

Жената лежеше на земята, извиваше на дъга гърба си и свиваше колене до брадичката си. Край тях все още минаваха тичешком хора, но виковете бяха замрели. Никой нямаше време за жената в родилни мъки, над която се беше привела Рут. Тъмната мокра глава на детето можеше да се види вече и Рут го хвана с двете си ръце и го изтегли от утробата на майката. Беше мъничко момченце с меден цвят. Рут го плесна по малкото задниче; то отвори уста, показвайки светлочервените си венци, и изпищя. Детето все още лежеше между бедрата на майка си, свързано с връвта. Майката надигна глава и се помъчи да види бебето. Рут разбра и повдигна малкия къс сбръчкано, живо месо, така че майка му да може да види главата и тялото, ръцете и краката, нежните малки ръце и крака със съвършени нокти — едно истинско дете с глас и пол. Жената пак отпусна глава.

Рут коленичи на земята, не знаейки какво да прави по-нататък. Тогава откъсна от презрамките му комбинезона си с лакерденорозовия цвят. Коприната се раздра с резлив звук. Рут издърпа комбинезона изпод роклята си и като го сви, подпъхна го под малкото китайско бебе между коленете на майка му. След това помисли пак и потърси откъснатите презрамки под роклята си, свърза ги и завърза с тях връвта на пъпа. Огледа се наоколо и Бог знае от какви примитивни дълбочини откри какво трябваше да прави. Тя се приведе над тялото на майката и прехапа връвта. Капнаха няколко капки кръв — и повече нищо. Тогава Рут усети сърцето си да бие, както не беше било никога по-рано. Тя пак избърса с рамо потта от лицето си, както правеха това селяните по полето. Тогава жената започна да говори.

— Всичко е добре, всичко е добре — каза Рут утешително, оправяйки по лицето на жената мокрите кичури черна коса.

Тя уви детето в своя комбинезон от коприна и го сложи в ръцете на жената. След няколко минути лицето на жената се разкриви от нов пристъп на болки и Рут бързо взе детето от ръцете й. След това помогна на жената да се освободи от плацентата.

Всичко ставаше на павираната улица, но не се различаваше от ражданията в сърцето на джунглата. През последния четвърт час Рут беше съвсем забравила Франк, като че ли той никога не беше съществувал. Бебето — новородено, гладко малко животинче — започна да търси гърдите й. Рут се засмя високо, майката също се засмя. Рут остави детето пак долу, разделяйки се неохотно от неговата жива топлина. Облече отново майката, която, възвръщайки силите си, извика и посочи роклята на Рут. Едва сега Рут видя, че беше цялата напоена с кръвта на ранените, които беше пренасяла. Тя разтърси глава и се усмихна на китайката.

Разнесе се рязко изсвирване — бяла санитарна кола зави в страничната улица и спря на ъгъла. Лекари и санитари изскочиха от колата. Рут се затича при тях с детето в ръце.

— Тук има жена, която току-що роди — каза тя.

Лекарят само я блъсна настрана.

— Няма място — измърмори той и забърза нататък с хората си.

Рут се върна при своята пациентка. Беше изпълнена с буйна радост. У нея имаше нещо, което не познаваше дотогава. Опита се да изправи китайката на крака; искаше да й помогне да се махне от улицата. Но жената затвори очи и поклати глава. Тя изглеждаше много уморена и напълно щастлива и желаеше да остане там, където си беше. Рут бе обхваната от страх за тетанус и бацили Земелвайс, но преодоля страха си. Тя коленичи на земята, сложи главата на жената в скута си и притисна детето в прегръдка. Неговите малки ръчички се движеха. То беше по-хубаво от милион болни котенца, скорци с прекършени крила и мъртви патенца.

В това положение ги намери Пърл, която минаваше по улицата на път да заведе многоценната наложница в подземията на банката. Тя самата отдавна беше решила да не търси за себе си закрила там, а да бъде откарана направо в Чапей и да открие при клиниката станция за първа помощ.

— Какво е това? — каза тя, като спря таксито. — Останете на мястото си — каза тя на Лиу, когато и той понечи да слезе.

Мейлан закри очите си с ръце, когато видя изцапаната с кръв Рут и жената, лежаща мъртва и застанала сред локва кръв. Рут отправи поглед нагоре, когато Пърл се приведе над нея.

— Говорите ли английски? Бихте ли могла да вземете жената и детето в своето такси? — Детето току-що се роди.

— Разбира се — отговори Пърл, като започна да съблича отново жената. — Аз съм лекарка — каза тя в отговор на учудения поглед на Рут.

— Всичко е на ред, плацентата и всичко — докладва Рут. — Аз пък съм милосърдна сестра. Ако бихте могли да откарате тази жена в някоя болница! Това, от което тя има нужда, е инжекция против тетанус.

— Ще се погрижа за всичко — каза Пърл. — Чакайте, момент — продължи тя. — Милосърдна сестра ли сте? Вие не сте ли… не сте ли годеницата на мистър Тейлър? Той ми е показвал вашия портрет…

— Познавате ли Франк? — попита Рут и най-после си спомни за неговото съществуване.

— Да, бяхме приятели — каза Пърл мимоходом. — Елате и ни помогнете да качим жената в таксито — извика тя на Лиу. Тя не беше виждала вече Франк след ненадейното и обидно прекъсване на вечерята, която бяха дали на Ръселови. Лиу вдигна жената; тя сънено мълвеше нещо. Шофьорът се засмя. — Ще я вземем с нас в банката — каза Пърл, като побутна настрана Мейлан, за да направи място за жената. — Не искате ли да дойдете и вие? Там има сигурни подземия срещу бомбите — каза тя на Рут, която подаваше бебето, но не се готвеше да влезе в колата.

— Колко добре говорите английски! — каза Рут, вместо да отговори.

— Аз съм американка — отговори Пърл.

„Какъв е светът!“ — помисли си Рут с учудване. Тя сложи внимателно бебето на седалката, която Лиу беше свалил.

— Сбогом, малко човече — каза тя нежно. Това беше нейно дете. Не беше лесно да се раздели от него. — Трябва да се върна в хотел „Шанхай“ — каза тя бързо. — Франк може да ме търси. Той ще се страхува, че…

Това току-що и беше минало през ум. Пърл още държеше отворена вратата.

— Хотелът не е съвсем безопасен — каза тя. — По-добре ще бъде, ако дойдете с нас. От банката можем да се обадим по телефона на мистър Тейлър. Качете се.

— Не — каза Рут. — Благодаря ви, все пак. Трябва да потърся Франк. Много се радвам, че се запознах с вас — добави тя вежливо, защото условностите бавно бяха започнали да се възвръщат.

— Въпреки това качете се — каза Пърл, — можем поне да ви закараме в хотела. Виждам, че сте работила мъжки.

— Цялата съм изцапана — оправда се Рут, като влезе в колата и отново взе в ръцете си бебето.

Всички седяха плътно притиснати един до друг и в колата миришеше на новородено. Мейлан се приведе плахо напред и го погледна през рамото на Рут.

— Мъжко — каза тя, като се усмихна на Пърл и на Лиу.

Таксито се движеше по странични улици, понеже шофьорът се боеше. Майката отвори очи, когато колата тръгна. Тя взе детето от Рут и го притисна до гърдите си. Лиу се сви колкото можеше повече. Той се усмихваше. Тези четири жени, колкото и различни да бяха, чужди, враждебни дори една на друга, образуваха съвършено единство, докато той, мъжът, седеше свит в своя ъгъл, не знаейки нищо за тайнството на раждането. Кръвни сестри, мислеше си той, усмихвайки се снизходително.

— Скоро ще се видим пак — каза Пърл, когато таксито спря пред хотел „Шанхай“, откъдето беше тръгнало няколко минути преди това.

Китайката каза нещо.

— Тя ви пожелава да имате сто сина и да живеете десет хиляди години — каза Лиу със слаб поклон.

Рут се засмя.

— Твърде много… твърде много и едното, и другото — каза тя, слизайки от колата.

Вратарят завъртя за нея въртящата се врата.

XXV

Когато отвори вратата, Рут видя Франк изправен до масата, на която беше подредила сватбения подарък. Той се взря в нея като в призрак. Преди тя да успее да затвори вратата, той беше вече я взел в прегръдките си и я целуваше по косата, по очите, по лицето. Целуваше я така, както куче се радва на господаря си, който току-що се е върнал вкъщи. За няколко минути тя се отдаде на този поток от нежност и слушаше неговия объркан шепот. Думите му не звучаха като негови, макар че това беше Франк, за какъвто тя често беше мечтала.

— Къде беше? Какво ти се е случило? Ранил ли те е някой? Никога вече не бива да ме напускаш; никога, никога, Рут, мила моя…

Най-сетне Рут се отскубна и сложи ръцете си на гърдите му.

— Акуширах при раждането на едно китайско бебе — каза тя и очите й блестяха. — Съвсем сама. Едно китайско бебе, толкова сладко…

— Какво си правила? — попита Франк с учудване. — Помагала си при раждането? Изглеждаш така, като че ли си газила до глезени в кръв.

Сега за пръв път Рут се видя в огледалото. Беше изгубила шапката си, кораловата й рокля беше покрита с кръв, нямаше комбинезон, ръцете й бяха мръсни, чорапите й вкоравени от калта и кръвта, в които беше коленичила.

— Извинявай — каза тя. — Сега ще се почистя.

Но Франк я последва в банята.

— Не… — каза Рут слабо, когато той я вдигна на ръце.

— Днес е нашата сватба — отвърна Франк и започна да я разсъблича, сякаш беше дете. Той напълни ваната и изля в нея малко лавандулова вода. Сложи внимателно Рут във ваната и започна да я мие. На някои места кръвта беше засъхнала по кожата й.

— Слава богу, че пак си тук, Рут — говореше той непрекъснато.

— Ти боеше ли се? — попита тя. Тя седеше с прибрани до брадичката си колене и със скръстени над гърдите ръце.

— Да съм се боял? — каза Франк. — Дали съм се боял? Рут, ти не знаеш какво преживях. Дали съм се боял?

Той я извади, загърна я в голяма хавлия и я отнесе до леглото.

— Изведнъж се почувствах уморена — каза тя сънено и отпусна ръката си върху рамото му.

И макар че тя беше толкова малка, а той — толкова висок, той сложи главата си на гърдите й — най-спокойното, най-безопасното, най-чистото място на света.

— О, Рут — каза той. — О… Рут…

Обви ръката си около кръста й и остана съвсем неподвижно.

— Конфуций умря. Сътресението беше твърде силно за него — каза Рут.

Косата на Франк беше близо до устата й, топла и успокоителна.

Раждането на детето се беше вмъкнало между нея и страшните неща, които беше видяла, но сега, щом затвори очи и се отпусна в прегръдките на Франк, всичко се върна.

— Бомбите са ужасно нещо — каза тя, като започна да трепери.

Франк я погали. Хвана ръката й, поднесе я до устата си и след това я погледна.

— Какво е това? — попита той, когато откри малка раничка на нея.

— Нищо. Жената ме ухапа, докато се мъчеше — каза Рут и за миг пак забрави бомбите.

— Ухапала те е! — каза Франк с негодувание.

— Да, бяха настъпили родилните болки и тя ме ухапа. Аз също бих хапала — добави тя, като кимна енергично с глава.

Франк се засмя кротко.

— Моята женичка! — каза той.

— Моето момче! — отвърна Рут.

— Никога вече да не оставаш сама! — каза той.

— Никога вече — каза Рут. „По-рано ти никога не си бивал такъв“, помисли си тя с учудване.

Но Франк не знаеше, че часовете между сутринта и следобеда така го бяха раздрусали и хвърлили в ръцете на Рут, че за пръв път сега той изостави своето насмешливо държание и показа чувствата, които го бяха завладели.

— Бомби! Това е само началото — каза той. — Има още цял куп лоши неща. Аз съм мислил за това, Рут. Ние няма да останем в Шанхай. Ще се махнем оттук. Това е мизерен град.

— Както искаш — каза Рут покорно. Но тя не му вярваше. — Къде ще идем? Твоята работа е тук — каза тя разумно.

Франк махна с ръка.

— Омръзна ми Шанхай. Тук човек се опропастява, мъничка. Казвам ти, триста долара месечно не са достатъчна компенсация. А сега отгоре на всичко — война и бомби. Пък и отсега виждам, че ти винаги ще бъдеш там, където бомби падат най-гъсто.

— А ти къде ще бъдеш? — попита Рут.

— Да, аз също, смея да кажа — каза той разсеяно. — Слушай, ще ти кажа какво съм решил. Ние ще се махнем оттук. Ще бъдем страхливци и ще избягаме. Какво ни интересуват китайците и японците? Тук човек не може да има нищо друго освен мръсни ръце. Ще отплуваме с първия американски кораб и ще идем на Хавайските острови. Какво ще кажеш?

— Хавайските острови — беше всичко, което каза Рут.

— Хавайските острови — продължи Франк. — Това е подходящото за нас място. Ще идем на Хавайските острови — и когато той каза това, се разкриха видения пред затворените му очи: палмови дървета, цветя, безкрайни пространства със захарна тръстика, песните на земеделските работници, златният дъжд и най-сетне — маминка, млада и на малък кон, маминка на пясъка на морския бряг, маминка, която плуваше край него, когато той беше малко момче…

— Аз не съм имал истинска майка, както знаеш, това беше лошото — каза той.

Рут го прегърна по-силно и започна да го люлее.

— Майчице! — каза той почти нечуто, защото това беше нещо неизразимо.

— Ще идем на Хавайските острови — каза той пак. — Вторият ми баща ще ми намери някаква работа. Освен това можем да се храним с крадени банани, кокосови орехи и риба. Пържени хумахума нуканукаахуда — каза той като се усмихна, когато милите и отдавна забравени думи изплуваха в паметта му. — Ще бъдем безсрамно щастливи на Хавайските острови, безсрамно и безкрайно щастливи. Какво ще кажеш? — попита той, като се облегна на лакътя си и загледа Рут настоятелно и сериозно, сякаш това беше въпрос, на който много трудно можеше да се отговори.

Рут се разтревожи.

— Пил ли си? — попита тя.

Той продължи да я гледа напрегнато и тя отмести главата си, за да отбепне погледа му.

— Може би някой ден ще ти кажа — каза той. — По-късно.

— Какво? — попита Рут неловко. — Какво ще ми кажеш?

— Всичко — каза Франк. Той легна пак до нея. Напрегнат и отпуснат едновременно. Сега можеше да чуе как сърцето й бие в слепите му очи. — Птиченце! — каза той. След това се надигна, докато устните му легнаха върху нейните. Рут въздъхна дълбоко, сякаш беше заспала. Бавно се разпръснаха годините, годините на раздяла, на отчуждение, на отдалеченост, на самота и страх. Двамата лежаха дълго мълчаливо, дишайки в един и същ такт.

„Никога не съм знаела, помисли си Рут, че може да има нещо подобно.“

— Сега не виждам нищо друго, освен дъги — каза тя по-късно, без да отваря очи.

— Не говори — промълви Франк. — Не говори, не говори, само стой при мен — винаги.

На вратата се почука отначало слабо, а след това още веднъж — плахо наистина, но все пак малко по-силно.

Франк седна.

— Не се безпокой — каза той. — Не се страхувай. Това не е нищо — никой не може да ни раздели. Нищо повече не може да ви се случи. Не се страхувай.

Рут го погледна с учудване.

— Защо да се страхувам? — беше всичко, което каза тя.

Франк отиде до вратата, но се поколеба да я отвори. Почука се трети път. Той приглади назад косите си, обърна ключа в ключалката и отвори вратата. Отвън, в мрачината на коридора стоеше дребен японец. Той държеше в ръката си пакет, поклони се и се усмихна.

— Нося книгите — каза той.

Тогава падна бомбата, която разруши сградата, като погреба в развалините хората и сложи край на страх и щастие, на омраза и живот. И не остава да се разказва нищо друго за онези, които проследихме до тук, освен за момента, в който те умряха.

Рут, седнала на края на леглото, с поглед устремен към Франк в нежна изненада, почти развеселена от изобилието на блаженство, което този ден беше налял в нейната добра, малка, делнична душа. Хубаво е да умре човек на върха, преди да е започнало слизането.

Франк, в първия проблясък на чувството, че една жена може да бъде домът, за който е копнял през целия си живот. Закрила и топлина, дълбоките копнежи, които го бяха тласкали насам-натам, затихнаха: връщане към утробата, към топлата майчина тъмнина преди раждането — тъй близка до смъртта, че той умря, без да разбере това.

Йошио Мурата, дребният японец, стоейки пред вратата със своите взети на заем книги, трогателен и смешен, скован във вежливостта на поклона. Може би благодарен в момента на смъртта си за китайската бомба, която създаде военен край на неговия празен, безцелен и абсурден живот.

Чанговци, бащата и синът, погребани в развалините на шахтата, когато се спускаха надолу в асансьора, за да избягат на безопасно място. Неприятели в своите възгледи, свързани един с друг чрез любовта, която произтича от кръвта. Епикуреец и аскет, материалист и идеалист, експлоататор и знаменосец, международен капиталист и защитник на националните права и напредъка. Непримирими — и все пак неразривно свързани един с друг. Чанг, бащата, на когото животът беше дал всичко, но все пак му беше отказал едно: уважението на сина му. И Чанг, синът, смутен и разсеян, клюмнал поради отговорността за три хиляди момчета, които бяха хванати в клопка в Киянгуан по негова вина. Един от онези стотици хиляди млади китайци, които проповядват смелост и боен дух, вяра в отечеството и които все пак знаят в дъното на душата си, че Китай не може да бъде спасен по този начин.

Курт Планке, една изгубена в безжалостен труд душа, чието бъдеще не беше друго освен затвора, от който, за да се спаси, той беше избягал от отечеството си. Една страшна струна изпращя до главата му, дълбоки звуци от орган, шумолене на крила. Духът му отиде да посрещне смъртта, защото смъртта е по-силна упойка от опиума и любовта.

Емануел Хайн, слаб призрак от неясна либерална епоха, човек, който беше изживял смъртта си, снаряд без съдържание. Бомбата, която го унищожи, му спести проявата на онази смелост, която се изискваше, за да погълне една доза цианид.

Елена Грубова, авантюристката, претърпяла корабокрушение при първото чувство, на което изобщо беше позволила да нахлуе в живота й. Тя беше любила, убила, живяла напразно. Всичките и сметки бяха погрешни. Тя се взираше в дланите си, в празните си, неми, ледени ръце, които можеха да вземат, но не можеха да задържат. Вратите бяха залостени, изходите — затрупани, животът й беше изигран докрай. Тя не умря изведнъж. Трябваше още да се пречиства. Мина през жълти, зелени и бели адове на болките и половината минута, която изживя, беше цяла вечност от страдания. След това тя стана ясна, твърда и прозрачна, без никакво чувство: един къс от разбит кристал под развалините — това беше Елена Грубова.

Кулито Лунг Йен беше в безсъзнание, когато смъртта го завари, и умря неосакатен — главата му, която принадлежеше вече на палача, остана неотделена от неговото болно и измъчено тяло. Лунг Йен никога вече няма да види сина си, нито селото си, нито земята, която неговите прадеди са обработвали, нито гробовете, в които те почиват — това е тъжно. Но той никога няма да узнае, че синът му е щяло да бъде убит някъде в Киянгуан след продължително, упорито и отчаяно сражение и това е хубаво. Убит един измежду стотиците хиляди деца, жени, старци, беззащитните, несъпротивяващите се, невинните. Убит като един от онези, които Япония продължава да убива, за да промени — както се казва в нейните официални съобщения — враждебните чувства спрямо Дай Нипон.

Мадам Тисо, която беше седнала до една мраморна колона, не беше ранена, когато колоната се срути. Само бялата й перука леко се кривна. Тя изпи един абсент и след това намери цялата работа за доста забавна, защото беше виждала твърде много войни, та не можеше да гледа сериозно на това.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.